КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа№ 925/274/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Сітайло Л.Г.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача - не прибув;

від відповідача - Шевченко Ю.В., дов. № 6 від 03.01.2017 року;

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 06.04.2017 року

у справі № 925/274/17 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

до Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та

газифікації «Черкасигаз»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 року по справі № 925/274/17 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «АЗОТ» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 року по справі № 925/274/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Мартюк А.І. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.06.2017 року.

15.06.2017 року через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 року було відкладено розгляд справи на 12.07.2017 року.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.07.2017 року, у зв'язку з перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 925/274/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Зеленіна В.О., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 року справу № 925/274/17 прийнято до провадження у вищезазначеному складі колегії суддів.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Представник Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» у судове засідання не прибув, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції по даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

31.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» (далі - відповідач, газорозподільне підприємство, ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз») та Публічним акціонерним товариством «Азот» (далі - позивач, замовник, ПАТ «Азот») укладено договір на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15 (далі -Договір).

За умовами Договору газорозподільне підприємство зобов'язалось надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів, а замовник зобов'язався сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку, передбачені умовами договору.

Згідно з п. 11.1 Договору він набирає чинності з 01.01.2015 року та укладається на термін до 31.12.2015 року з можливістю продовження дії на аналогічний період.

Відповідно до п. 11.2 Договору усі зміни та доповнення до нього оформлюються письмово, підписуються уповноваженими особами та скріплюються печатками обох сторін.

Позивачем Договір підписано з урахуванням протоколу розбіжностей від 31.12.2014 року.

23.02.2015, 11.03.2015, 26.03.2015, 30.03.2015, 21.04.2015, 11.08.2015, 16.10.2015, 28.12.2015, 13.01.2016, 28.03.2016, 11.04.2016, 12.05.2016, 06.06.2016, 30.06.2016, 29.07.2016, 29.08.2016, 30.09.2016, 28.10.2016, 29.11.2016, 30.12.2016, 26.01.2017, 31.01.2017, 03.03.2017 між сторонами укладалися додаткові угоди № 1 - № 23 до цього Договору, якими вони вносили зміни до його умов в частині банківських реквізитів замовника, тарифів і порядку розрахунків, а також пролонгували його дію до 31.03.2017 року.

Позивач стверджує, що Договір не відповідає вимогам Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та постанові НКРЕ від 06.09.2012 року № 1164 «Про затвердження типового договору на розподіл природного газу».

У спірному договорі зазначено, що при його укладенні сторони керуються Законом України «Про засади функціонування ринку природного газу» та постановою НКРЕ від 06.09.2012 року № 1164 «Про затвердження типового договору на розподіл природного газу», а також іншими нормативно-правовими актами.

Позивач вказує, що незважаючи на зазначення у Договорі, що він підписаний 31.12.2014 року, набирає чинності з 01.01.2015 року та діє до 30.09.2016 року, фактично Договір укладено 18.02.2015 року. В той же час 09.04.2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ринок природного газу».

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону визнано таким, що втрачає чинність з 01.10.2015 року Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу».

Постановою НКРЕКП від 22.01.2015 року № 34 визнано такою, що втратила чинність, постанову НКРЕ від 06.09.2012 року № 1164 «Про затвердження Типового договору на розподіл природного газу».

З огляду на зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним Договір на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15 від 31.12.2014 року, укладений між позивачем та відповідачем.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 184 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Положення ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України містять аналогічні приписи, відповідно до яких господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) від 06.09.2012 року № 1164, затверджено Типовий договір на розподіл природного газу.

31.12.2014 року між позивачем та відповідачем, на підставі Типового договору на розподіл природного газу, було укладено спірний договір на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15, який містить підписи та скріплений печатками сторін, що є свідченням схвалення сторонами правочину.

Крім того, зі сторони позивача Договір підписано з протоколом розбіжностей від 31.12.2014 року.

Як зазначалося вище, в період з 23.02.2015 року по 03.03.2017 року між сторонами було укладено 23 додаткових угоди до Договору.

При цьому, підписання сторонами актів про прийом природного газу та здійснення оплати за ними, в рамках спірного Договору, свідчить про його погодження та виконання.

Стосовно посилання на постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) № 33 від 22.01.2015 року, якою затверджено нову редакцію Типового договору на розподіл природного газу, колегія суддів зазначає наступне.

Вказана постанова НКРЕКП № 33 від 22.01.2015 року, зареєстрована в Міністерстві юстиції 14.02.2015 року за № 171/26616, опублікована 17.03.2015 року (Офіційний вісник України № 19, від 17.03.2015 року, ст. 525), тобто вона набула чинності після укладання спірного Договору та його часткового виконання.

Відповідно до положень ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Положення ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачають, що законність укладення правочину визначається в момент його укладення, а отже дії сторін після укладення договору та в процесі його виконання, не можуть бути підставою для визнання цього договору недійсним.

Доказів того, що спірний Договір укладено після набуття чинності постановою НКРЕКП № 33 від 22.01.2015 року та він суперечить умовам Типового договору, затвердженого вказаною постановою, суду не надано.

Таким чином, Договір укладено сторонами 31.12.2014 року у відповідності до чинних на той час вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та постанови НКРЕ від 06.09.2012 року № 1164 «Про затвердження типового договору на розподіл природного газу».

Недотримання вимог закону відповідачем в процесі виконання договору є підставою для відповідальності відповідача за умовами Договору та законодавства. При цьому, зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, посилання на порушення сторонами вимог постанови НКРЕКП № 33 від 22.01.2015 року та № 2498 від 30.09.2015 року вже розглядалося у справі № 925/1391/16, за результатами якої було прийнято рішення Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 року, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

З огляду на вказані обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного Договору недійсним, з огляду на його невідповідність вимогам законодавства.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі позивачем не наведено.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені Публічним акціонерним товариством «АЗОТ» в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 року по справі № 925/274/17 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Публічне акціонерне товариство «АЗОТ» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 року по справі № 925/274/17 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 925/274/17 повернути до Господарського суду Черкаської області .

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.О. Зеленін

Л.Г. Сітайло

Повний текст рішення складено 17.07.2017 року.