ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" липня 2017 р.Справа № 916/1106/17

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР-ОПТИКС"

Відповідачі: 1) товариство з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА"

2) юридичний департамент Одеської міської ради

про скасування свідоцтв про реєстрацію права власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність

від відповідача 1: ОСОБА_2 - довіреність

від відповідача 2: ОСОБА_3 - довіреність

У відповідності до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 08.06.2017р. до 12 год. 40 хв. 22.06.2017р.

СУТЬ СПОРУ: позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР - ОПТИКС", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "ПОІСК - НІКА", юридичного департаменту Одеської міської ради, в якій просить суд:

визнати недійсним та скасувати:

- Свідоцтво про право власності не нежилі приміщення САА429955 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, відповідно до якого товариству з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" на праві приватної власності належать нежилі приміщення шостого поверху, загальною площею 783,8 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42Д;

- Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення САА429956 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, відповідно до якого товариству з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" на праві приватної власності належать нежилі приміщення сьомого поверху сьомого поверху, загальною площею 821,50 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Г;

- Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення САА429953 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, відповідно до якого товариству з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" на праві приватної власності належать нежилі приміщення восьмого поверху, загальною площею 784,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська. №42 В;

скасувати державну реєстрацію:

- нежилого приміщення шостого поверху, загальною площею 783,8 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Д (реєстраційний номер - 6385461), проведеної на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення САА429955 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради;

- нежилого приміщення сьомого поверху, загальною площею 821,5 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Г (реєстраційний номер - 6385441), проведеної на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення САА429956 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради;

- нежилого приміщення восьмого поверху, загальною площею 784,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 В (реєстраційний номер - 6385414), проведеної на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення САА 429953 від 25.06.2004р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.05.2017р. позовну заяву (вх.№1173/17) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/1106/17 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю "ПОІСК - НІКА" про відкладення розгляду справи (вх.№11366/17 від 23.05.2017р.) судом було задоволено.

25.05.2017р. представник позивача звернувся до суду із клопотанням (вх.№2-2835/17) про витребування доказів, у задоволенні якого судом було відмовлено, з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

08.06.2017р. представник позивача звернувся до суду із другим клопотанням (вх.№2-3078/17) про витребування доказів, яке судом було частково задоволено, у зв'язку з чим, ухвалами господарського суду Одеської області від 08.06.2017р. юридичний департамент Одеської міської ради було зобов'язано надати письмову інформацію щодо знаходження в матеріалах інвентаризаційних справ оригіналів договорів купівлі - продажу, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОІСК - НІКА" та Управлінням обласної ради з майнових відносин від 06.11.1998р., 24.07.2001р., 11.06.2003р. та оригіналу договору про виділ в натурі частки нерухомогго майна (приміщень шостого, сьомого та восьмого поверхів загальною площею 2389, 3 кв.м. у будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 42 - А), а товариство з обмеженою відповідальністю "ПОІСК - НІКА" зобов'язано надати належним чином завірені копії технічних паспортів на нежитлові приміщення шостого, сьомого та восьмого поверхів, загальною площею 2389, 3 кв.м. у будівлі за адресою м. Одеса, вул. Балківська, 42 - А.

08.06.2017р. позивач звернувся до суду із клопотанням (вх.№2-3075/17) про залучення Управління обласної ради з майнових відносин до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Суд, дослідивши зазначене клопотання позивача відмовив у його задоволенні, зпідстав його необґрунтованості та недоведеності, оскільки рішення у даній справі жодним чином не вплине на права або обов'язки Управління обласної ради з майнових відносин.

22.06.2017р. представник позивача звернувся до суду із клопотанням (вх.№13725/17) про відкладення розгляду справи, яке судом було задоволено.

На вимогу суду, 22.06.2017р., представником товариства з обмеженою відповідальністю "ПОІСК - НІКА" було згідно клопотання (вх.№13747/17) подано до матеріалів справи копії технічних паспортів на нежитлові приміщення шостого, сьомого та восьмого поверхів, загальною площею 2389,3 кв.м. у будівлі за адресою м. Одеса, вул. Балківська, 42 А, які судом були долучені до матеріалів справи.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача 1 заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні із застосування наслідків пропуску строку позовної давності, з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№11367/17 від 23.05.2017р.) який судом враховано при прийнятті рішення.

Представник відповідача 2 заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№11632/17)

В процесі розгляду справи учасниками судового процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

06 листопада 1998р. між Управлінням обласної ради у справах майна та інвестицій (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу приміщень шляхом викупу, згідно умов п.1.1. якого, Продавець продав, а Покупець купив 9/100 (дев'ять сотих) частин нежилої будівлі приміщення 7-го поверху будівлі загальною площею 321,5 кв.м., яка знаходиться адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 42а. Характеристика приміщень будівлі наводиться в технічному паспорті, який є додатком до цього Договору.

Відповідно до п.1.2. Договору, право власності на 9/100 частин нежилої будівлі приміщення 7-го поверху переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що передача об'єкта Продавцем і прийняття об'єкта Покупцем посвідчується актом прийому-передачі. який підписується сторонами.

27 квітня 2000р. між Управлінням обласної ради у справах майна та інвестицій (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов п.1.1. якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю майно спільної власності територіальних громад області 42/1000 (сорок дві тисячних) частин нежилої будівлі-нежиле приміщення на 1-му поверсі фабрики "Ремвзуття" загальною площею 413,8 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 42-а, а Покупець зобов'язується прийняти зазначене приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі.

Відповідно до п.1.2. Договору, право власності на приміщення переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що передача об'єкта Продавцем і прийняття об'єкта Покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Зі змісту п.12 Договору вбачається, що Договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення.

24 липня 2001р. між Управлінням обласної ради у справах майна (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов п.1.1. якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю майно спільної власності територіальних громад області: 81/1000 (вісімдесят одну тисячних) нежилої будівлі під номером сорок два "А", що знаходиться у м. Одесі по вул. Балківській, складену з приміщень VIII поверху:8-1, 8-8, 8-14, 8-16, 8-17, 8-18, 8-19, 8-28 коридори, 8-2, 8-3, 8-4, 8-7, 8-9, 8-35 кабінети, 8-5, 8-6, 8-10, 8-34 цехи, 8-11 комора, 8-12-сушка, 8-15, 8-26, 8-27 підсобні, 8-20, 8-21, 8-29 умивальні, 8-22, 8-23, 8-31, 8-32, 8-33 кімнати, 8-24, 8-25, 8-30 туалети, загальною площею 784.0 кв.м., а Покупець зобов'язується прийняти зазначені приміщення в сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі та пройти реєстрацію приміщень у бюро технічної інвентаризації (БТІ).

Відповідно до п.1.2. Договору, право власності на приміщення переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що передача об'єкта Продавцем і прийняття об'єкта Покупцем посвідчуються актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Зі змісту п.12 Договору вбачається, що Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

24 липня 2001р. між управлінням обласної ради у справах майна (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов п.1.1. якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю майно спільної власності територіальних громад області: 34/1000 (тридцять чотири тисячних) нежилої будівлі під номером сорок два "А", що знаходиться у м. Одесі по вул. Балківській, складену з приміщень І поверху: 1 механічний цех, 2, 13, 14 склади, 3, 4, 8, 9 коридори, 5, 6 дизельні, 7 кімната охорони, 10 туалет, 11, 12 лабораторії, загальною площею 332,0 кв.м., а Покупець зобов'язується прийняти зазначені приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі та пройти реєстрацію приміщень у бюро технічної інвентаризації (БТІ).

Відповідно до п.1.2. Договору, право власності на майно переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що передача об'єкта Продавцем і прийняття об'єкта Покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Зі змісту п.12. Договору вбачається, що Договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення.

11 червня 2003р. між Управлінням обласної ради з питань використання майна та приватизації (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" було укладено договір купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом викупу, згідно умов п.1.1. якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю майно спільної власності територіальних громад області: 8/100 (вісім сотих) нежилої будівлі під номером сорок два "А", що знаходиться у м. Одесі по вул. Балківській, складену з приміщень VI-го поверху: 1, 2, 5, 9, 10 склади, 3, 4, 6, 8, 11, 12, 13, 19, 20, 21, 23, 26 кабінети, 7,15, 16, 17, 22, 28, 31 коридори, 14 тамбур, 18 туалет, 24 їдальня, 25 обідній зал, 27 комора, 29 санвузол, 30 сауна, 32 тренажерний зал, 33 цех, 34 умивальник, 35 роздягальня, загальною площею 783,8 кв.м., а Покупець зобов'язується прийняти зазначені приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі та пройти реєстрацію приміщень у бюро технічної інвентаризації (БТІ).

Відповідно до п.3.2. Договору, передача об'єкта приватизації Продавцем і прийняття об'єкта приватизації посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

07.06.2004р. Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження №719р. "Про надання поштової адреси приміщенням, які належать ТОВ "ПОІСК-НІКА".

Зі змісту зазначеного розпорядження вбачається, що з метою упорядкування поштових адрес, на підставі заяви директора товариства з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" від 20.05.04р.. № 01-05-5/1497 наданих документів, вирішено:

1. Надати поштові адреси приміщенням, які належать ТОВ "ПОІСК-НІКА" згідно договорів купівлі-продажу від 4 липня 2003р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №4186 від 4 липня 2003р.; від 27 квітня 2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №2252 від 27 квітня 2000р.; від 24 липня 2001р., посвідченого приватним нотаріу сом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 4824 від 24 липня 2001р.; від 24 липня 2001р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в ре єстрі за № 4822 від 24 липня 2001р.; від 11 червня 2003р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 3543 від 11 червня 2003 р., від 6 листопада 1998р., посвідченого держа вним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Пучковою І А, заре єстрованого в реєстрі за №1-3817 від 6 листопада 1998р., від 24 липня 2001р., посві дченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 4823 від 24 липня 2001 р., такі поштові адреси:

- восьмий поверх, 784 м2 -вул. Балківська, 42В. (замість - вул. Балківська, 42А);

- сьомий поверх, 821,5м2 -вул. Балківська, 42Г (замість - вул. Балківська, 42А):

- шостий поверх, 783,8м2 - вул. Балківська, 42Д (замість - вул. Балківська, 42А);

- другий поверх, 430,0 м2 - вул. Балківська, 42К (замість - вул. Балківська, 42А);

- перший поверх, 1256,1м2 - вул. Балківська, 42Л (замість - вул. Балківська, 42А);

КП "ОМБТІ та РОН" оформити видачу свідоцтв про право власності товариству з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА", приймаючи до уваги п.1 цього розпоря дження.

Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі вказаних договорів купівлі-продажу та розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 07.06.2004р. №719-р, 25.06.2004р., було видано ТОВ "ПОІСК-НІКА" свідоцтва про право власності не нежилі приміщення шостого поверху, загальною площею 783,8 кв.м., сьомого поверху, загальною площею 821,5 кв.м., восьмого поверху, загальною площею 784,0 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, буд. №42-Д, №42-Г, №42-В.

На підставі свідоцтв про право власності на нежилі приміщення серії САА №429953 від 25.06.2004р., серії САА №429956 від 25.06.2004р., серії САА №429955 від 25.06.2004р., серії САА №429954 від 25.06.2004р., ТОВ "ПОІСК-Н ІКА" є власником індивідуально визначеного майна, що знаходиться у приватній формі власності.

25 серпня 2004р. було створено та зареєстровано товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР - ОПТИКС", що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається.

06 грудня 2012р. між Управлінням обласної ради з майнових відносин (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР - ОПТИКС" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом продажу на аукціоні, згідно умов п.1.1. якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю 383/1000 (триста вісімдесят три тисячних) частин нежитлової будівлі під №42а (сорок два а) по вул. Балківській в м. Одесі, а саме приміщення підвалу 1, 6, 11, 13, 16, 17, 18, 19, 27, 34 коридори, 2, 3, 4, 7, 12, 14, 15, 23 склади, 5, 8, 9, 20, 21, 22, 29, 35 підсобні, 10,1 сходові клітки, 24 цех, 25, 30, 31 туалети, 26, 28, 32, 33 вмивальні, приміщення І поверху 6, 6а, 9а коридори, 6б кімната охорони, 35 кабінет, vi ліфт, І, ІІ сходові клітки, приміщення ІІ поверху 1, 1а, 6, 7, 9, 10, 12, 31, 34, 35, 38, 41, 44а, 47, 54, 54а коридори, 2, 3, 4, 42, 48, 49, 50 кабінети, 4 приймальня, 8, 44 кладові, 11,13,15 склади, 14 вентиляційна камера, 14а вентиляційна шахта 14а, 28, 29 цех, 30 кладова, 32, 39 вмивальні, 33, 36, 55 туалети, 37, 53 душеві, 40 ванна, 45, 46 бухгалтерія, 51 підсобне, І, ІІ сходові клітки; приміщення ІІІ поверху - 1, 3, 5, 6а, 11, 13, 15, 15а, 21, 23, 27, 28, 28а, 35, 41 - коридори, 2, 4, 6, 7, 7а, 9, 16, 17, 18, 22, 39, 43. 44-цех, 8, 12, 26, 42-кладові, 14, 19, 36-кабінети, 20-медпункт, 24, 25-склади, 29, 31 вмивальні, 30, 32 - туалети, 33, 34, 40, 40а - підсобне, І, II - сходові клітки; приміщення IV поверху 1, 5, 8, 15, 16, 17, 19, 23, 26, 29, ЗО - коридори, 2, 3, 9, 24 - кабінети, 4, 6, 7, 10, 11, 25, 27, 27а цеха, 12, 13, 14, 31 - кладові, 18, 20, 28 - туалети, 21, 22 - підсобні, І, II -сходові клітки; приміщення V поверху - 1, 5, 9, 10, 15 - цеха, 2, 4, 11, 19, 21, 28, 29 - кабінети, 3, 4а, 7, 8, 14, 18, 22, 27, 30 коридори, 6 кладова, 16, 23, 26 туалети, 17, 24, 25 вмивальні, 20 підсобне, І, ІІ сходові клітки; приміщення VI поверху І, ІІ сходові клітки; приміщення VIII поверху І, ІІ сходові клітки, загальною площею 4 066,6 кв.м. (надалі об'єкт приватизації), а Покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації та сплатити ціну його продажу і виконати визначені в Договорі умови.

Відповідно до п.3.2. Договору, передача об'єкта приватизації Продавцем і прийняття об'єкта приватизації Покупцем здійснюється шляхом підписання сторонами у акту передачі за цим Договором.

Пунктом 14.2. Договору встановлено, що Договір набирає чинності з моменту його укладання (п.14.2. Договору).

У листопаді 2013 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Поіск-Ніка" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської обласної ради та Управління обласної ради з майнових відносин про:

- визнання недійсним рішення Одеської обласної ради від 04.07.2013 р. №861-VІ в частині включення до обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні, частки Одеської обласної ради в нежитловій будівлі, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 42-А;

- визнання недійсним аукціону, проведеного Управлінням обласної ради з майнових відносин 18 жовтня 2013 року, в частині продажу технічного поверху зі сходами загальною площею 332,4 кв.м, сходів 6-го та 8-го поверху, приміщення першого поверху загальною площею 77,9 кв.м, приміщення другого поверху загальною площею 132,7 кв.м, двох ліфтів пасажирського і вантажного, що знаходяться у нежитловій будівлі, розташованій за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 42-А.

23 грудня 2013р. між Управлінням обласної ради з майнових відносин (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом продажу на аукціоні, згідно умов п.1.1. якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю 51/1000 (п'ятдесят одну тисячну) частину нежитлової будівлі під №42а (сорок два а) по вулиці Балківській в м. Одесі, а саме: приміщення І поверху 1-тамбур площею 7,0 кв.м., 2а кімната охорони площею 5,2 кв.м., 2б цех, площею 38,2 кв.м., 2в цех, площею 22,4 кв.м., 3а точ. майстерня, площею 5,1 кв.м.; приміщення ІІ поверху 24 кабінет, площею 33,8 кв.м., 25 основне площею 25,5 кв.м., 26 тамбур, площею 2,0 кв.м., 26а підсобне площею 2,8 кв.м., 26б туалет, площею 2,4 кв.м., 27 основне, площею 66,2 кв.м.; приміщення технічного поверху 1 підсобне, площею 8,7 кв.м., 2-підсобне, площею 152,8 кв.м., 3 підсобне площею 64,1 кв.м., 4 підсобне 72,0 кв.м.; І сходова клітина, площею 18,3 кв.м., ІІ сходова клітина площею, 16,5 кв.м., загальною площею 543,0 кв.м., а також 2 ліфти вантажний та пасажирський (надалі об'єкт приватизації), а Покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації і сплатити ціну його продажу і виконати визначені в Договорі умови.

Відповідно до п.3.2. Договору, передача об'єкта приватизації Продавцем і прийняття об'єкта приватизації здійснюється шляхом підписання сторонами акту передачі за цим Договором.

Пунктом 3.3. Договору встановлено, що право власності на об'єкт приватизації переходить до Покупця після державної реєстрації в установленому законодавством порядку права власності на придбаний об'єкт, яка здійснюється після сплати у повному обсязі ціни продажу об'єкта приватизації та підписання сторонами акта передачі, зазначеного у п.3.2. цього Договору.

У відповідності до п.14.2. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його укладення.

20.06.2014р., з метою з'ясування обставин, за яких ТОВ "ПОІСК-НІКА" припинило право спільної часткової власності, позивач звернувся до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради із запитом на отримання публічної інформації щодо виділення 6, 7, 8 поверхів нежитлової будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 42-А в окремі одиниці.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.05.2014р. у справі №916/3184/13 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОІСК-НІКА" до Управління обласної ради з майнових відносин, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеська обласна рада і Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР - ОПТИКС" про визнання недійсним аукціону, у задоволенні позову було відмовлено.

26.06.2014р. Суворовська районна адміністрація надала відповідь, що запитувані документи знаходяться в Департаменті архівної справи і діловодства Одеської міської ради.

Як зазначив позивач, 02.07.2014р., ознайомившись зі змістом Розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №719 від 07.06.2004р., вважає, що підстави для проведення державної реєстрації речового права на шостий, сьомий, восьмий поверхи, як окремий об'єкт нерухомого майна не було.

Крім того, позивач вважає, що присвоєння нових поштових адрес не було підставою для перереєстрації речового права згідно вимог діючого на той час Законодавства України, а також для припинення права спільної часткової власності на майно шляхом його виділу.

З врахуванням наведеного, позивач звернувся до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних правових підстав.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.1 ч. 2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Предмет позову повинен кореспондувати зі способами захисту права.

Під способами захисту права розуміються заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені у статті 16 ЦК України. Одним із таких способів, як вказано у пункті 10 частини 1 статі 16 ЦК України є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 20 ГК України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом: визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів.

Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсним та скасування Свідоцтв про право власності не нежилі приміщення САА429955 від 25.06.2004р., САА429956 від 25.06.2004р., САА429953 від 25.06.2004р., виданих Виконавчим комітетом Одеської міської ради, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.364 Цивільного кодексу України у відповідній редакції, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 367 Цивільного кодексу України у відповідній редакції визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, на момент виділу внатурі відповідачу майна, діяла інструкція про порядок виділу житлових будинків із складу домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Українського РСР 27.09.1968р.

У відповідності до п.14 зазначеної інструкції, висновок про можливість і варіанти розподілу домоволодіння має включати питання щодо того, яким чином склалося користування приміщення між їх співвласниками, який пред'явлено документ, що підтверджує виділ долей кожного співвласника із загального майна (розподіл основних і службових приміщень між співвласниками), або до якої спільної згоди прийшли співвласники під час розподілу приміщень між новоутвореними домоволодіннями.

Поряд з цим, суд зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, підтверджує юридичний сам факт виникнення права власності на нерухоме майно.

На момент видачі оспорюваних свідоцтв про право власності відповідачу, діяло тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України "Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно" №7/5 від 07.02.2002р. (надалі - Положення)

Так, згідно п.1.1. Положення визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності.

У відповідності до п.2.1. Положення у відповідній редакції, для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.

Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна.

Правовстановлювальні документи, які відповідно до закону підлягають обов'язковій державній реєстрації, приймаються за умови проведення їх державної реєстрації.

При цьому, у Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, що є додатком 1 до пункту 2.1.Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, зазначено "Договори, за якими відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом яких є нерухоме майно, іпотеки, договори про задоволення вимог іпотекодержателя, договори про виділ у натурі частки нерухомого майна, про поділ нерухомого майна, що є в спільній частковій чи спільній сумісній власності".

Згідно п.6.1. Положення, Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності:

а) місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування:

- фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію;

- власникам спільних будівель, які на законних підставах зробили перебудову, прибудову, унаслідок чого змінилися належні їм частки. У разі, якщо співвласники не згодні змінити частки добровільно, це питання вирішується в судовому порядку;

- членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески;

- юридичним особам у разі внесення до статутного фонду об'єктів нерухомого майна їх засновниками;

- фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) підприємства, об'єднання, організації отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно підприємства, об'єднання, організації, що ліквідовується;

- фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників підприємства і за рішенням засновників (власників) отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм за актом приймання-передавання;

- інвесторам, які у встановленому законодавством України порядку отримали у власність об'єкти нерухомого майна або його частини, побудовані за їх кошти, за наявності відповідного рішення місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, акта приймання-передавання об'єкта (частини) інвестору;

- реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об'єкти нерухомого майна з представленням рішень комісій з реабілітації про повернення цього майна;

- у разі виділення окремого будинку зі складу об'єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше будинків (будівель);

- фізичним та юридичним особам при представленні договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, акта про прийняття об'єкта в експлуатацію та акта приймання-передавання цього об'єкта;

- фізичним та юридичним особам на об'єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені із житлових у нежитлові і навпаки, при наданні рішення відповідного органу;

- фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна, крім правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно;

б) державними органами приватизації - наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (2482-12);

в) Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об'єкти - суб'єктам, що беруть участь разом з Державним управлінням справами в будівництві нового житла, на їх частку.

В обґрунтування позовних вимог в частині визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності позивач посилається на те, що саме шляхом укладення договору про виділ у натурі частки нерухомого майна, приміщення загальною площею 783,8 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Д, загальною площею 821,50 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Г, загальною площею 784,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська. №42 В, могли бути виділені зі складу загального комплексу приміщень.

За переконанням позивача, іншого способу виділення майна з приміщень спільної власності для кількох співвласників майна Цивільним кодексом України не передбачалось.

З огляду на вищенаведене, оскаржувані свідоцтва про право власності не нерухоме майно були видані без правової підстави та порушують права позивача на здійснення повноважень співвласника приміщень, а тому мають бути скасовані.

З цього приводу, суд зазначає наступне:

Так, відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок.

Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Відтак, домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном.

Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у ст.ст.364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13 та за змістом положень ч.1 ст.111-28 ГПК України, є обовязковою для застосування судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права.

Таким чином, з врахуванням наведених висновків Верховного суду України, суд зазначає, що визначальним для поділу будинку в натурі, що перебуває у спільній частковій власності є не порядок користуванням ним, а розмір часток та технічна можливість такого поділу відповідно до часток співвласників.

Поряд з цим, слід зазначити, що оскаржувані свідоцтва про право власності були видані відповідачу на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №719р від 07.06.2004р., яке в судовому порядку позивачем не оскаржувалось та є чинним.

Проте, з аналізу матеріалів справи, судом встановлено, що відповідачем при набутті спірних приміщень було порушено приписи ст.358 ЦК України.

При цьому, Відповідно до пункту 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття З Господарського кодексу України, далі - ГК України).

З урахуванням приписів частини другої статті 1 ЦК України правила позовної давності, передбачені цим Кодексом, не застосовуються (якщо інше не встановлено законом) до правовідносин, які виникають у зв'язку із застосуванням державними органами щодо підприємств, установ, організацій та громадян-суб'єктів підприємницької діяльності встановленої законодавством відповідальності за вчинення протиправних дій, у тому числі за порушення правил здійснення підприємницької діяльності (зокрема, й вимог конкурентного законодавства).

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність (з урахуванням, водночас, викладеного в підпункті 3 пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-УІ).

Крім того, якщо відносини, які виникають між юридичними або фізичними особами з одного боку і державними та іншими органами - з іншого, мають цивільно- правовий або господарсько-правовий характер, в яких ці органи виступають на рівних засадах з іншими учасниками відповідних відносин (наприклад, у зв'язку з виконанням цивільно-правових чи господарсько-правових договорів, відшкодуванням матеріальної або моральної шкоди, із зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави тощо), то у вирішенні відповідних спорів також застосовується позовна давність - загальна або спеціальна, у залежності від змісту позовних вимог.

Пунктом 1.2 Постанови Пленуму визначено, що змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Що ж до вимог, які виникають з організаційно-господарських зобов'язань (стаття 176 ГК України), то позовна давність застосовується до тієї їх частини, яка за своєю правовою природою має ознаки цивільного зобов'язання. Відповідні випадки можуть мати місце, зокрема, у відносинах, які виникли між: суб'єктом господарювання і власником, який є засновником цього суб'єкта; суб'єктами господарювання, які разом організовують об'єднання підприємств чи господарське товариство, і органами управління цих об'єднань; суб'єктами господарювання у разі, якщо один є дочірнім підприємством іншого.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму встановлено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив такої давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання, в тому числі в порядку підготовки справи до розгляду.

Відповідно до пункту 2.2. Постанови Пленуму за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму визначено, що якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Поряд з цим, суд зазначає, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення.

До такого висновку ВСУ дійшов в постанові від 29 жовтня 2014 р. №6-152цс14

ТОВ "ПОІСК-НІКА", звертаючись до господарського суду Одеської області позовною заявою до Одеської обласної ради та Управління обласної ради з майнових відносин про визнання недійсним рішення Одеської обласної ради від 04 липня 2013 року № 861-VI та про визнання недійсним аукціону, у якості додатку надавало копії оскаржуваних ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" свідоцтв на право власності від 25 червня 2004 року та копію розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 07.06.2004 року за №719.

Окрім того, в порядку статті 56 Господарського процесуального кодексу, ТОВ "ПОІСК-НІКА" 18.11.2013 року направило на адресу відповідачів, та третьої особи - ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" копію позовної заяви з доданими матеріалами.

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" приймало участь в розгляді зазначеної справи №916/3184/13 з використанням своїх процесуальних прав, які полягали у ознайомленні з матеріалами справи та отримання відповідних копій, що підтверджується копією клопотання про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи №916/3184/13 підписаного уповноваженим представником ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" ОСОБА_5, та відповідного напису про ознайомлення з матеріалами справи та отримання необхідних копій уповноваженим представником ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" ОСОБА_1

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивач у даній справі знав та був обізнаний про його оскаржувані свідоцтва про право власності, які були видані на виконання розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що із цим позовом ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" звернулося до господарського суду Одеської області 11 травня 2017 року, тобто більше ніж через три роки після того як довідалося, або могло довідатись про існування розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та оспорюваних свідоцтв про право власності, до позовних вимог ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" щодо визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності слід застосувати положення статті 267 ЦК України та відмовити в задоволені позовних вимог в цій частині, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Щодо позовних вимог ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС" в частині скасування державної реєстрації нежилого приміщення шостого поверху, загальною площею 783,8 кв.м., нежилого приміщення сьомого поверху, загальною площею 821,5 кв.м. та нежилого приміщення восьмого поверху, загальною площею 784,0 кв.м., слід зазначити наступне:

Зі змісту положень ст.41 Конституції України, ст.321 Цивільного кодексу України вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приписами частини 2 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В силу положень статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.359 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Слід зазначити, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду лише за умовою наявності всіх вищезазначених підстав, визначених наведеною законодавчою нормою.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №87725677 від 22.05.2017 року у власності ТОВ "ЕКСІМЕР- ОПТИКС" знаходиться 434/1000 частки будівлі №42-А по вул. Балківській в м. Одесі, 86/1000 перебуває у власності Фірми "Екотех" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, а решта - 480/1000, невідображена в зазначеній інформаційній довідці через присвоєння окремих адрес та отримання окремих свідоцтв на право власності в 2004 році, перебуває у власності ТОВ "ПОІСК-НІКА".

Зазначений розподіл часток між співвласниками будівлі № 42-А по вул. Балківській в м. Одесі, також підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.12.2012 року виданого Одеській обласній раді для відчуження 383/1000, відповідно до якого 86/1000 належить Фірмі "Екотех" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, 434/1000 Територіальній громаді Одеської області в особі Одеської обласної ради, 105/1000 належало ТОВ "ПОІСК-НІКА", а решта 375/1000 вже була виділена ТОВ "ПОІСК-НІКА" в окремі обєкти.

Таким чином, сумарна частка ТОВ "ПОІСК-НІКА" в будівлі №42-А по вул. Балківській в м. Одесі є навіть більшою за частку ТОВ "ЕКСІМЕР-ОПТИКС", а тому не може бути визнана незначною, та такою що підлягає припиненню в порядку статті 365 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації:

- нежилого приміщення шостого поверху, загальною площею 783,8 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Д (реєстраційний номер - 6385461), проведеної на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення САА429955 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради;

- нежилого приміщення сьомого поверху, загальною площею 821,5 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 Г (реєстраційний номер - 6385441), проведеної на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення САА429956 від 25.06.2004р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради;

- нежилого приміщення восьмого поверху, загальною площею 784,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, №42 В (реєстраційний номер - 6385414), проведеної на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення САА 429953 від 25.06.2004р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради є похідними позовними вимогами від вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності не нежилі приміщення, у задоволення яких судом було відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

З врахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації суд також відмовляє, з підстав пропуску строку позовної давності, про що було зазначено ТОВ "ПОІСК-НІКА" у своєму відзиві на позов.

Згідно зі ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства належить змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України).

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів.

Кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Метою подання такого позову є усунення невизначеності у субєктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення субєктивного права особою.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Крім того, суд зазначає, що підстава позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави.

Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Як правило, підстава має складний фактичний склад.

Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується вимога позивача.

З врахуванням наведеного, судом встановлено, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав.

Слід зазначити, що суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.

Як вірно встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, верховенствоправа - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЛ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р.).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003р.).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням учасників судового процесу, надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З врахуванням наведеного, у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР - ОПТИКС" суд відмовляє.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМЕР - ОПТИКС", судові витрати, згідно до ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено 17 липня 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський