КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2017 р. Справа№ 910/5459/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Зеленіна В.О.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

від позивача: Крекін М.Д.;

від відповідача-1: Дожджанюк О.І.;

від відповідача-2: не з'явився;

від ТОВ "КІНТО інвест": Дружинін Є.Є.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Косакс Енд Ко

Інтернешнл"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 30.05.2017

у справі №910/5459/15-г (суддя Паламар П.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергетичні технології"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Косакс Енд Ко

Інтернешнл"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна

компанія "Комфортбуд-2"

про визнання договору недійсним

в межах справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Косакс

Енд Ко Інтернешнл"

до Публічного акціонерного товариства "Енергетичні технології"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Косакс Енд Ко Інтернешнл" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Енергетичні технології". За вказаною заявою ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 було порушено провадження у справі №910/5459/15-г про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Енергетичні технології".

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Енергетичні технології" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Косакс Енд Ко Інтернешнл" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Комфортбуд-2" (далі - відповідач-2) про визнання договору про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний правочин суперечить вимогам п.4 ч.1 ст. 602 Цивільного кодексу України, а тому він має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач-1 проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та невідповідності вимогам чинного законодавства вимог позивача. Зокрема, відповідач-1 зазначав наступне:

- спірний договір не стосується виконання зобов'язань за договором генерального підряду №7 від 27.03.2007, а стосується виконання договору поруки від 25.12.2009;

- за договором поруки від 25.12.2009 сторони встановили строк позовної давності п'ять років, який не був пропущений на час укладення договору про зарахування зустрічних однорідних вимог;

- строк позовної давності не сплив і до вимог за договором генерального підряду №7 від 27.03.2007, оскільки переривався частковим виконанням позивачем обов'язку за цим договором.

Відповідач-2 позов визнав, зазначивши про те, що на час укладення спірного договору сплинув строк позовної давності і переривання вказаного строку не відбулося.

На підставі постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 (том справи №910/17107/15 - 6, аркуші справи - 77-80) справа №910/17107/15 за позовом про визнання договору про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 недійсним розглядається у межах справи про банкрутство позивача №910/5459/15-г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 у справі №910/5459/15-г позов задоволено, визнано недійсним договір про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 між відповідачами.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою суду, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 у справі №910/5459/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, ст. ст. 16, 259, 266, 553, 566 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 43 Господарського процесуального кодексу України. Відповідач-1 звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- строк позовної давності за додатковою вимогою спливає разом зі спливом позовної давності за основною вимогою лише за умови, якщо сторони не домовилися про збільшення строків позовної давності за відповідними вимогами, в т.ч. додатковими;

- за умовами договору поруки від 25.12.2009 та додаткової угоди до нього №20/12/10 від 20.12.2010 сторони погодили, що строк дії цього договору становить п'ять років, а позовна давність за вимогами, які випливають з даного договору, становить 10 років;

- договір поруки від 25.12.2009 є окремим самостійним двостороннім правочином, за яким його сторони добровільно встановили цивільні права та обов'язки між собою, тобто між кредитором і поручителем, а не з основним боржником. Серед таких встановлених прав та обов'язків є і строки позовної давності щодо вимог за цим договором поруки;

- оскільки для укладення договору поруки, як окремого правочину, достатньо волевиявлення лише кредитора і поручителя, то сторони договору поруки можуть домовитися про спеціальні (збільшені) строки позовної давності за таким договором поруки, незалежно від того, чи було врегульовано збільшення строків позовної давності за основним договором між кредитором і боржником;

- позивач не є стороною спірного договору. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього суб'єктивного права, порушеного саме відповідачами;

- в результаті укладення оскаржуваного договору у позивача не виникло жодних додаткових прав чи обов'язків, а розмір існуючих обов'язків не було збільшено;

- факту порушення відповідачами прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача не доведено, а тому суд повинен був відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача-1 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Зеленін В.О., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Зеленін В.О., Алданова С.О.) апеляційну скаргу відповідача-1 було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.07.2017.

14.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Мережа Фондових Магазинів Плюс" надійшло клопотання про повернення апеляційної скарги, оскільки примірник скарги, отриманий Товариством з обмеженою відповідальністю "Мережа Фондових Магазинів Плюс" не містив підпису особи, яка її склала, а в додатку до апеляційної скарги не було додано копії квитанції про сплату судового збору.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні вказаного клопотання, оскільки вимоги ст. ст. 94, 95 Господарського процесуального кодексу України стосуються тих примірників апеляційних скарг, які направляються (подаються) суду апеляційної інстанції, а не іншим учасникам судового процесу у справі, в якій оскаржуються відповідне рішення (ухвала, постанова) місцевого господарського суду. До того ж, наявна в матеріалах справи апеляційна скарга містить усі необхідні реквізити, в тому числі і підпис особи, яка її складала, а також всі документи, перелічені в додатку до цієї скарги.

29.06.2017 та 30.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача та відповідача-2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони заперечували проти скарги, посилаючись на її необґрунтованість, просили суд в задоволенні скарги відмовити. Окрім того, від відповідача-1 надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 03.07.2017 представники відповідача-1 підтримали апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просили суд скаргу задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 у справі №910/5459/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судовому засіданні 03.07.2017 представники позивача, відповідача-2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "КІНТО інвест" заперечували проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзивах на апеляційну скаргу, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду - без змін як таку, що була винесена з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 03.07.2017 представниками відповідача-1 було подано клопотання про продовження строку розгляду справи на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017, на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України, клопотання відповідача-1 було задоволено, строк розгляду апеляційної скарги продовжено на 15 днів.

В судовому засіданні 03.07.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 11.07.2017.

11.07.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 11.07.2017 представники відповідача-1 підтримали раніше надані пояснення, просили суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 11.07.2017 представники позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю "КІНТО інвест" також підтримали пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 11.07.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 13.07.2017.

В судовому засіданні 13.07.2017 додаткових пояснень від представників позивача, відповідача-1 та Товариства обмеженою відповідальністю "КІНТО інвест" не надійшло.

В судовому засіданні 13.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та Товариства обмеженою відповідальністю "КІНТО інвест", надані у попередніх судових засіданнях, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

27.03.2007 між позивачем, як замовником, та відповідачем-2, як генеральним підрядником, було укладено договір генерального підряду №7 на капітальне будівництво "Торгово-розважального центру" в м. Івано-Франківськ по вул. А.Мельника (далі - Договір генпідряду).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позивача за Договором генпідряду 25.12.2009 між відповідачем-1, як поручителем, та відповідачем-2, як кредитором, було укладено договір поруки, за умовами якого відповідач-1 відповідає перед відповідачем-2 за виконання позивачем зобов'язань за Договором генпідряду в тому ж розмірі, що й позивач, та у випадку невиконання своїх зобов'язань позивач і відповідач-1 відповідають перед відповідачем-2 як солідарні боржники.

01.10.2013 між відповідачем-1, як позикодавцем, та фізичною особою ОСОБА_6, як позичальником, було укладено договір безвідсоткової позики, в якому передбачено, що позикодавець зобов'язується передати позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 2 720 000,00 грн. на особисті поточні потреби позичальника.

01.10.2013 з метою забезпечення виконання фізичною особою ОСОБА_6 своїх зобов'язань за вищевказаним договором, між відповідачем-1, як кредитором, та відповідачем-2, як поручителем, було укладено договір поруки, за умовами якого відповідач-2 відповідає перед відповідачем-1 за виконання зобов'язань ОСОБА_6 в тому ж розмірі, що і названа особа, а у випадку невиконання своїх зобов'язань ОСОБА_6 та відповідач-2 відповідають перед відповідачем-1 як солідарні боржники.

15.04.2014 між відповідачами був укладений договір про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, за умовами якого відповідач-1, як поручитель позивача за зобов'язаннями, які виникли за Договором генпідряду №7 від 27.03.2007, виконав свій обов'язок перед відповідачем-2, як кредитором за цим договором, шляхом зарахування зустрічних вимог до останнього у розмірі 2 022 395,80 грн., які виникли з договору безвідсоткової позики від 01.10.2013 та договору поруки від 01.10.2013.

Позивач вважає, що договір про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 суперечить вимогам п. 4 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України, оскільки станом на дату зарахування зобов'язань спливла позовна давність до вимог з Договору генпідряду, у зв'язку з чим договір про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. При цьому позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, зазначав про те, що спірний договір стосується прав позивача, оскільки неналежне виконання поручителем зобов'язання створило підстави для порушення проти позивача справи про банкрутство.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими. Зокрема, в своєму рішенні суд зазначив наступне:

- з часу виникнення грошових вимог до позивача до часу їх зарахування на підставі спірного договору минуло понад 5 років та 4 місяці, що перевищує встановлену ст. 257 Цивільного кодексу України загальну позовну давність три роки. Доказів переривання перебігу позовної давності суду не надано;

- посилання відповідача-1 на визнання позивачем свого боргу після здійснення ним у червні та жовтні 2011 року часткових платежів на користь кредитора є необґрунтованими, оскільки доказами не підтверджено, що такі оплати стосувалися спірних обсягів робіт жовтня та листопада 2008 р. Інших доказів вчинення позивачем дій, що свідчили б про визнання ним свого боргу, суду не надано;

- договір про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 вчинений відповідачами з порушенням вимог п. 4 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до ч.1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України його слід визнати недійсним;

- доводи відповідача-1 щодо дотримання строку позовної давності за договором поруки, який підлягав виконанню ним, не спростовує факту спливу позовної давності за основним зобов'язанням, виконання якого було забезпечене порукою;

- виконання відповідачем-1 обов'язку поручителя було здійснене без повідомлення позивача як боржника у зобов'язанні, останній на підставі ч.1 ст. 555 Цивільного кодексу України набув права висувати проти вимог поручителя та кредитора свої заперечення, у т.ч. й щодо способу виконання зобов'язання. Тому доводи відповідача-1 щодо наявності у позивача права оспорювати спірний договір є безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

З наведеного випливає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відносно посилання позивача на те, що оспорюваний договір порушує охоронюваний законом інтерес позивача, зокрема, щодо права висувати проти вимог поручителя та кредитора свої заперечення, у т.ч. й щодо способу виконання зобов'язання за Договором генпідряду, необхідно зазначити наступне.

Як на момент укладення оскаржуваного договору, так і станом на сьогодні зобов'язання за Договором генпідряду були і є дійсними та не припинялися.

За змістом ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Цивільний кодексу України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 643/4395/16-ц).

Згідно з положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням наведеної норми можна дійти висновку про те, що як на момент укладення Договору, так і станом на сьогодні у позивача існує зобов'язання за Договором генпідряду, яке має бути виконане позивачем належним чином.

В даному випадку позивач може бути належним суб'єктом оспорювання Договору лише в тому випадку, якщо його інтерес не суперечить засадам цивільного законодавства, тобто охороняється законом.

Однак, в даному випадку інтерес позивача, про який він зазначає у своєму позові, зокрема, не виконувати основне зобов'язання за Договором генпідряду, не відповідає вимогам охоронюваного законом інтересу, адже цей інтерес не є легітимним, він не є об'єктом судового захисту та суперечить законам України, в тому числі ст. 526 Цивільного кодексу України.

Відносно доводів позивача про те, що внаслідок укладення спірного договору змінився як склад учасників основного зобов'язання за Договором генпідряду, так і зміст такого зобов'язання, оскільки змінилися носії суб'єктивних прав та обов'язків, колегією було з'ясовано наступне.

Суб'єкти та зміст зобов'язання є окремими елементами зобов'язання, а тому зміна сторін зобов'язання ніяким чином не призводить до зміни його змісту.

В результаті укладення оскаржуваного договору у позивача не виникло жодних додаткових прав чи обов'язків, а розмір існуючих обов'язків не було збільшено. По суті було лише змінено склад сторін в існуючому зобов'язанні, а саме: до укладення спірного правочину сторонами зобов'язання з погашення заборгованості за Договором генпідряду були позивач та відповідач-2, а після укладення оспорюваного договору сторонами цього зобов'язання стали позивач та відповідач-1.

Наведене свідчить про відсутність будь-яких порушень прав чи інтересів позивача внаслідок укладення між відповідачами оскаржуваного договору (аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена в постановах Вищого господарського суду України від 02.04.2013 у справі №17/319-69/288-2012 та від 28.10.2015 у справі №922/1578/15).

Позивач вважає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель виконує основне зобов'язання, яке виникло на підставі забезпеченого договору, а не договору поруки. Тому, незважаючи на те, що договір поруки є окремим правочином, його зобов'язання мають похідний характер.

Дійсно, зобов'язання за договором поруки мають похідний характер, водночас при цьому договір поруки є самостійним двостороннім правочином, для укладення якого достатньо волевиявлення лише кредитора і поручителя, а тому сторони договору поруки можуть домовитися про спеціальні (збільшені) строки позовної давності за таким договором поруки, незалежно від того, чи було врегульовано збільшення строків позовної давності за основним договором між кредитором і боржником (в даному випадку - Договором генпідряду).

Колегія суддів погоджується з відповідачем-1 в тому, що зобов'язання за договором поруки мають похідний характер стосовно основного зобов'язання. Водночас строки позовної давності, передбачені у договорі поруки чи в договорі підряду, не є безпосередньою частиною змісту зобов'язання основного боржника чи поручителя.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, строк позовної давності не є зобов'язанням, а є строком, протягом якого управнена особа може захистити своє право, якщо таке зобов'язання порушене. Саме тому збільшені строки позовної давності за договором поруки не свідчать про те, що зобов'язання поручителя за договором поруки є відмінними від зобов'язань основного боржника за договором підряду. Збільшення строків позовної давності за договором поруки, в порівнянні зі строками позовної давності за основним зобов'язанням, свідчить лише про те, що поручитель добровільно погодився на те, що кредитор (відповідач-2) може вимагати від нього виконати основне зобов'язання протягом більшого строку, ніж він може його вимагати у основного боржника. Зміст зобов'язання основного боржника при цьому не змінюється.

По суті, положення про збільшені строки позовної давності є лише додатковою гарантією захисту прав кредитора у випадку порушення основного зобов'язання та не суперечать тому, що зобов'язання за договором поруки мають похідний характер від основного зобов'язанням.

Таким чином, збільшення строків позовної давності за договором поруки не суперечить суті забезпечувального зобов'язання, а також не суперечить нормам цивільного законодавства, оскільки сам по собі сплив позовної давності за основним зобов'язанням не свідчить про припинення основного зобов'язання, а відтак не можна позбавити кредитора права домовитися з поручителем про збільшені строки позовної давності за договором поруки.

В ч.1 ст. 266 Цивільного кодексу України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо.

Однак, відповідно до ч.1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

З наведених правових норм випливає, що строк позовної давності за додатковою вимогою спливає разом зі спливом позовної давності за основною вимогою лише за умови, якщо сторони не домовилися про збільшення строків позовної давності за відповідними вимогами, в т.ч. додатковими.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов Договору поруки від 25.12.2009 та додаткової угоди до нього №20/12/10 від 20.12.2010 відповідачі погодили, що строк дії цього договору становить п'ять років, а позовна давність за вимогами, які випливають з даного договору, становить 10 років.

В ст. 262 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Позивач вважає, що строк позовної давності для права вимоги поручителя до боржника обчислюється з моменту порушення боржником забезпеченого порукою зобов'язання, а не з моменту отримання поручителем вимоги кредитора.

Однак поза увагою позивача залишено те, що встановлення моменту, з якого почався відлік строків позовної давності за договором поруки не вплине на можливість задоволення вимог позивача, оскільки за договором поруки строки позовної давності були збільшені до 10 років. Тому, навіть якщо обраховувати строки позовної давності з моменту порушення боржником основного зобов'язання, то станом на момент укладення оскаржуваного Договору (15.08.2014) 10-річний строк позовної давності ще не сплив.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Заміна сторін Договору генпідряду, а саме з відповідача-2 на відповідача-1, відбулася вже після укладення оскаржуваного Договору, у зв'язку з чим положення ст. 262 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини між відповідачем-1 та позивачем після укладення цього Договору не можуть бути застосовані у даній справі та не впливають на дійсність спірного правочину.

Окрім того, строк позовної давності за договором поруки від 25.12.2009 було збільшено вже тоді, коли між відповідачами виникли взаємні права та обов'язки, а саме: у відповідача-2 виник обов'язок з погашення заборгованості за договором поруки від 01.10.2013, який випливав зі змісту вимоги, направленої відповідачу-2. На момент збільшення строків позовної давності відповідач-2 вже знав про вид та розмір існуючих у нього зобов'язань за договором поруки від 01.10.2013. Саме щодо цих вимог, які випливали не лише з договору поруки від 01.10.2013, а й з вимоги, яку відповідач-2 направив відповідачу-1, сторонами договору поруки від 25.12.2009 було збільшено строки позовної давності. Щодо такого збільшення строків позовної давності після направлення вимоги не заперечував відповідач-2.

Судом враховано посилання позивача на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2014 у справі №909/415/14. Однак позивачем не було належним чином виконано зобов'язання за Договором генпідряду, внаслідок чого сума заборгованості за цим договором склала 2 002 395,78 грн. Факт стягнення з позивача рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2014 у справі №909/415/14 вищезгаданої вказаної суми заборгованості не на користь відповідача-2, як сторони Договору генпідряду, а на користь відповідача-1 не змінює ані змісту, ані обсягу наявного у позивача обов'язку щодо сплати 2 002 395,78 грн. заборгованості за виконані за Договором генпідряду роботи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутні порушення відповідачами прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення оскаржуваного договору.

Надані учасниками судового процесу пояснення та докази свідчать про відсутність обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги відповідача-1 повністю підтвердилися, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи і, як наслідок, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи до уваги обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 30.05.2017р. у справі №910/5459/15-г - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 49, 75, 77, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Косакс Енд Ко Інтернешнл" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 у справі №910/5459/15-г задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 у справі №910/5459/15-г скасувати та винести нову, якою в позові Публічного акціонерного товариства "Енергетичні технології" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Косак Енд Ко Інтернешнл", Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Комфортбуд-2" щодо визнання недійсним договору про виконання зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.04.2014 відмовити повністю.

3. Матеріали справи №910/5459/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді В.О. Зеленін

С.О. Алданова