ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року Справа № 915/425/17

За позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону (54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18-А)
в інтересах держави в особі:
1) Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022),
2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (54056, м. Миколаїв, пр. Миру, 62-А; ідентифікаційний код 08029523)
до відповідачів:
1) Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ),
2) Фермерського господарства МАЯК ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 )
про: визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016.

Суддя О.Г. Смородінова

Представники сторін:
прокурор військової прокуратури Миколаївського гарнізону: Довбня В.Г., за посвідченням № НОМЕР_4 (видане 10.05.2017, дійсне до 10.05.2022),
від позивача-1: Саламатін О.В, за довіреністю № 220/433/д від 24.12.2016,
від позивача-2: Онищенко Л.В., за довіреністю № 40 від 06.01.2017,
від відповідача-1: Горін В.В., за довіреністю № 9/5 від 24.03.2017,
від відповідача-2: не з`явився.

Суть спору:

10 травня 2017 року заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 7-2/3096вих-17 від 10.05.2017, в якій просить суд визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016, укладений між військовою частиною польова пошта НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 ) та Фермерським господарством МАЯК ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).
15 червня 2017 року заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в порядку статті 22 ГПК України подав до суду заяву № 7-2/3970вих-17 від 15.06.2017 про уточнення позовних вимог, в якій просить суд визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016, укладений між військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та Фермерським господарством МАЯК ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).
В цій же заяві прокурор зазначає, що при поданні позовної заяви до суду прокурором визначено одного з відповідачів військову частину польова пошта НОМЕР_5 (дійсне найменування НОМЕР_1 ) за наступних обставин:
Відповідно до вимог директив Міністерства оборони України від 28.12.1998 та Командувача військами Південного ОК від 13.01.1999 40 окрема аеромобільна бригада (військова частина НОМЕР_6 ) переформована у 79 окремий аеромобільний полк (у подальшому військова частина НОМЕР_1 ). Один з підрозділів забезпечення «учбовий центр» переведено в «полігон».
Згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1126-VII від 17.03.2014, та розпорядження Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України № 322/1/0204 від 19.03.2014, військову частину НОМЕР_1 переведено на штат військового часу на підставі витягу-розгортання Високомобільних десантних військ Збройних Сил України військова частина польова пошта НОМЕР_5 .
Так, умовні найменування військової частини: мирний час НОМЕР_1 , у особливий період та військовий час польова пошта НОМЕР_5 .
У зв`язку з тим, що на момент подачі позовної заяви військова частина мала найменування польова пошта НОМЕР_5 , тому саме це найменування військової частини було зазначено прокурором у позовній заяві.
Однак, з 31.05.2017 на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України № 322/1/5 ДСК, найменування військової частини польова пошта НОМЕР_5 змінено на НОМЕР_1 .
Водночас, зазначені документи мають гриф «Для службового користування», тому надати їх до суду не представляється можливим.
У зв`язку з викладеним, прокурор просить у подальшому відповідача по справі військову частину польова пошта НОМЕР_5 рахувати як військову частину НОМЕР_1 .
Згідно зі ст. 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб`єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.
Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.
Відповідно до абзаців 1, 2 підпункту 1.4. пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (із змінами) за приписом статті 25 ГПК у разі, зокрема, реорганізації суб`єкта господарювання у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі його правонаступника. Господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України Про акціонерні товариства). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов`язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.
Якщо ж зміна найменування юридичної особи пов`язана зі зміною організаційно-правової форми юридичної особи (статті 104-108 Цивільного кодексу України), то йдеться про її реорганізацію, що потребує вчинення господарським судом процесуальної дії, зазначеної в частині третій статті 25 ГПК; крім того, про винесення відповідної ухвали зазначається в описовій частині рішення, прийнятого по суті справи.
З огляду на вищевикладені норми та обставини, суд зазначає у рішенні в даній справі відповідача військова частина НОМЕР_1 (попередня назва військова частина польова пошта НОМЕР_5 ).

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі Державного акту про право користування землею серії Б № 030183 від 1984 року; умов договору № 67 про спільний обробіток земельної ділянки від 01.09.2016; норм статей 93, 19, 77, 96 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України «Про використання земель оборони», статей 15, 203, 215 Цивільного кодексу України та Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 та мотивовані тим, що, по-перше, відповідач-1 не мав повноважень на укладення оспорюваного правочину, оскільки розпорядився земельною ділянкою, яка належить КЕВ м. Миколаїв на праві постійного користування; по-друге, оспорюваний договір укладено без відповідного рішення ради та погодження Міністра оборони України.

Позивачі, як усно так і письмово, повністю підтримують позовні вимоги військового прокурора.

Відповідач ФГ МАЯК Кухарука Олександра Анатолійовича надав суду відзив, якому просить відмовити в задоволенні позову.
Відповідач вважає, що оспорюваний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, його зміст не суперечить жодному нормативному документу. Прокурором у позовній заяві не наведено жодного доказу суперечливості змісту договору актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Даний правочин вчинений у письмовій формі, як того вимагає пункт 1 частини 1 статті 208 ЦК України; представник кожної зі сторін мав необхідний обсяг повноважень при укладенні договору № 67 про спільний обробіток земельної ділянки від 01.09.2016. В позовній заяві прокурором не наведено жодного доказу відсутності повноважень представників сторін на укладання договору.
Також відповідач звертає увагу суду що згідно акту № 030183 на право постійного користування землею від 1984 року земельна ділянка в цьому ж році була надана у користування військової частини НОМЕР_6 (Тернівський учбовий центр), і надана вона не для розміщення військової частини, як зазначає у позовній заяві заступник військового прокурора, а у постійне користування військової частини НОМЕР_6 .
Та обставина, що військова частина НОМЕР_1 є законним і повноправним користувачем земельної ділянки, наданої згідно з Державним актом на право користування землею від 1984 року № 030183, встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, а саме постановою Одеського апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2006 року у справі № 3/203/06, а тому цей факт не підлягає доказуванню під час розгляду цієї справи.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 надав суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.
Відповідач зазначає, що відповідно до Державного акту про право користування землею № 030183 від 1984 року Квартирно-експлуатаційний частині Миколаївського району на праві постійного користування надано земельну ділянку площею 5733,50 га для розміщення військової частини НОМЕР_6 (Тернівський учбовий центр), правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 .
Відповідач, посилаючись на норми статті 77 Земельного кодексу України, статті 4 Закону України «Про використання земель оборони», статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» стверджує, що правомірно та з дотриманням вимог законодавства уклав договір № 67 від 01.09.2016, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

В судовому засіданні двічі оголошувалися перерви: до 29.06.2017 та до 06.07.2017.

06.07.2017 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2016 року між військовою частиною НОМЕР_1 (сторона 1) та Фермерським господарством МАЯК Кухарука Олександра Анатолійовича (сторона 2) було укладено договір № 67 про спільний обробіток земельної ділянки, згідно з предметом якого з метою відпрацювання моделі співпраці з підприємствами та залучення додаткових джерел фінансування життєдіяльності військової частини НОМЕР_1 , сторони, за цим договором, зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових засадах в межах діючого законодавства та у відповідності до Статутів, спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей без створення юридичної особи, як то: - вирощування, переробка та реалізація насіння всіх категорій (елітного та репродукційного); - вирощування та реалізація товарної сільськогосподарської продукції; - підвищення ефективності використання майна; - впровадження сучасних технологій вирощування; - зменшення сукупних та індивідуальних витрат матеріально-технічних та інших ресурсів для отримання максимального прибутку (п. 1.1).
За умовами пункту 1.2 договору сторони домовилися, що спільний обробіток земельної ділянки буде розподілятися наступним чином: сторона 2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції яка обумовлена договором. У свою чергу сторона 1 бере на себе зобов`язання: - надати для спільного обробітку земельну ділянку стороні 2 площею 1185 га (одна тисяча сто вісімдесят п`ять) га, з земель, що надані стороні 1 в безстрокове користування, згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою під 1984 року за № 030183; - проводити обстеження сільгоспугідь, виділених для спільного обробітку, на предмет наявності і своєчасного знешкодження вибухонебезпечних предметів з метою безпечних умов праці; - попереджати сторону 2 про особливі властивості та недоліки земельної ділянки, які в процесі її використання можуть спричинити екологічно небезпечні наслідки для довкілля або призвести до погіршення стану самої земельної ділянки; - завчасно попереджати сторону 2 про початок проведення військових навчань та інших заходів бойової підготовки на території полігону; - по забезпеченню охорони земель та посівів які на ній розташовані, а також майна та техніки сторони 2 на час знаходження їх на території полігону від посягань з боку третіх осіб.
Розділами 3 і 4 договору визначені обов`язки обох сторін.
Розділом 6 договору обумовлені внески і частини сторін.
Договір також передбачає розподіл результатів спільної діяльності та спільні витрати і збитки сторін за договором.
Пунктом 12.3 сторони дійшли згоди, що дія цього договору закінчується 01.11.2023 року.
Договір підписаний обома сторонами та погоджений підписами голови Коларівської сільської ради Жовтневого району м. Миколаїв та начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв.

Предметом спору в даній справі є вимога заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Миколаїв про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

За змістом статей 1130, 1131 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Порівняльний аналіз положень договору з положеннями глави 77 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що між відповідачами в даній справі було укладено договір про спільну діяльність.

Згідно із приписами ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка, яка залучена військовою частиною до спільної діяльності з ФГ МАЯК ОСОБА_1 за оспорюваним договором № 67 від 01.09.2016 належить до категорії земель оборони, оскільки надавалась КЕВ м. Миколаїв саме для військових потреб (для розміщення в/ч НОМЕР_6 (Тернівський полігон)), а отже, порядок її використання є предметом регулювання Закону України «Про використання земель оборони».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі військові частини).
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони», встановлено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України; особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.
Приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
У відповідності до пунктів 1, 15, 16, 19 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997:
Землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Надання в користування земельних ділянок для потреб Збройних Сил України здійснюється в порядку, передбаченому статтею 19 Земельного кодексу України.
Земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди.
Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.

До матеріалів справи надано Державний акт на право користування землею серії Б № 030183 від 1984 року, згідно якого в постійне користування Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району (фактично для розміщення) військової частини НОМЕР_6 (Тернівський учбовий центр) надано 5733,5 гектарів землі.
Згідно з приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Правовстановлюючим документом на земельну ділянку є в даному випадку саме цей Державний акт серії Б № 030183 від 1984 року, який не може бути виданий одночасно на одну і ту ж саму земельну ділянку різним юридичним особам.
Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статей 34, 36 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Досліджуючи доводи відповідачів з питання реєстрації права постійного землекористування, аналізуючи інформаційний лист відділу Держгеокадастру у Жовтневому районі Миколаївської області № 0-14.15-99.3-2146/2-16 від 06.09.2016 та лист Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 436/04-04 від 30.05.2017, суд зазначає, що в розумінні ст. 125 Земельного кодексу України саме державний акт на земельну ділянку є тим правовстановлюючим документом, який посвідчує право постійного користування цією земельною ділянкою.
Відповідачі у даній справі не надали суду доказів, які б спростовували вказані висновки суду.
Крім того, судом не приймається до уваги твердження відповідача-2 щодо того, що військова частина не є ні підприємством, ні установою, ні організацією, оскільки у відповідності до положень Закону України «Про господарську діяльність в Збройних Силах України» суб`єктами здійснення господарської діяльності в Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації (по тексту Закону військові частини).

Таким чином, суд наголошує, що встановлення зазначеними вище законодавчими приписами особливого порядку укладення певних видів господарських договорів свідчить про відповідний обов`язок сторін бути обізнаним з його положеннями та неухильно його дотримуватися.
Свобода договору відноситься до однієї із загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст. 3 Цивільного кодексу України, до яких також відносяться: судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, та врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
За приписами статей 11, 12 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інший правочин. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За змістом статей 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення учасника якого має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 та п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9).
В силу ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Суд зазначає, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, а його умови, в тому числі координація спільних дій учасників, ведення їх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (статті 1130, 1131 Цивільного кодексу України). Таким чином, укладаючи договір про спільну діяльність, учасник договору повинен бути наділений розпорядчими речовими правами щодо об`єктів, виділених для спільної діяльності.
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
За змістом статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Відповідно до статей 3 і 10 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2000 року № 1171 затверджено Перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил.
Збройні Сили України мають свою загальну структуру, в яку входять, зокрема, з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Статтею 13 Земельного кодексу України закріплено повноваження Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин.
У відповідності до приписів статті 9 Закону України "Про Збройні Сили України" Кабінет Міністрів України в межах здійснення своїх повноважень стосовно Збройних Сил України: встановлює порядок надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних (водних) ділянок, інших природних ресурсів, фондів і майна, використання повітряного і водного простору, морських і річкових портів, аеропортів та аеродромів (посадочних майданчиків), засобів зв`язку і радіочастотного ресурсу, комунікацій, інших об`єктів інфраструктури держави, навігаційної, топогеодезичної, метеорологічної, гідрографічної та іншої інформації, ведення геодезичних і картографічних робіт, необхідних для виконання покладених на Збройні Сили України функцій та завдань як на платній, так і безоплатній основі, у грошовій та інших формах розрахунків; регулює економічну та господарську діяльність у Збройних Силах України; здійснює відповідно до Конституції і законів України контроль за діяльністю Збройних Сил України та інші повноваження щодо забезпечення бойової, мобілізаційної готовності, боєздатності і функціонування Збройних Сил України.
Відповідно до пункту третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Закону України «Про використання земель оборони»; за частинами першою, другою та четвертою статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
За частиною 1 статті 115 Земельного кодексу України зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно зі ст. 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право:
а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину;
б) самостійно господарювати на землі;
в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;
г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;
ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;
д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
За змістом статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Частиною першою статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Статтями 1, 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» унормовано, що господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.
Господарська діяльність у Збройних Силах України здійснюється з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності.
Суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 65 Земельного кодексу України землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.
Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.
Водночас, Кабінетом Міністрів України на даний час такий порядок не визначено.
Тому доцільним є застосування до відносин, що склалися між відповідачами у зв`язку з укладенням спірного договору № 67 від 01.09.2016, Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012, у порушення вимог якого укладений між відповідачами спірний договір № 67 від 01.09.2016, не погоджений з Кабінетом Міністрів України.
Крім того, у відповідності до пунктів 36, 39, 40 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997:
Військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок.
Передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження:
заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування;
командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування.
Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, зважаючи на те, що відповідач-1 не мав достатнього обсягу повноважень на укладення оспорюваного договору, а також враховуючи те, що на момент укладення цього договору відповідачем-1 не дотримано порядку його погодження, договір № 67 від 01.09.2016 про спільний обробіток земельної ділянки не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже підлягає визнанню судом недійсним на майбутнє.

За таких обставин, розглянувши даний спір, враховуючи наведені висновки суду, застосувавши норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, суд вирішив задовольнити позов прокурора в повному обсязі.

Судовий збір відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 29, 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016, укладений між військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та Фермерським господарством МАЯК Кухарука Олександра Анатолійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).
3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь військової прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11; ідентифікаційний код 38296363; р/р 2762 в ДКСУ, м. Київ, МФО 820172) 800,00 грн. витрат на сплату судового збору.
4. Стягнути з Фермерського господарства МАЯК Кухарука Олександра Анатолійовича (56101, Миколаївська область, м. Баштанка, вул. Ювілейна, 93; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь військової прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11; ідентифікаційний код 38296363; р/р 2762 в ДКСУ, м. Київ, МФО 820172) 800,00 грн. витрат на сплату судового збору.
5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.
Повне рішення складено та підписано 07 липня 2017 року.

Суддя О.Г. Смородінова