ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року Справа № 910/23153/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівДемидової А.М., Євсікова О.О.
розглянувши касаційну скаргуУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 27.01.2017
та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017
у справі№ 910/23153/16 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний банк України
провизнання недійсними договору
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: не з'явився;

- відповідача 1: не з'явився;

- відповідача 2: Гусак А.М., дов. від 14.06.2017;

- третьої особи: не з'явився;

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національного банку України про визнання недійсним договору безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016, укладеного між ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" та ТОВ "Фінексперт".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2017 у справі №910/23153/16 (суддя Отрош І.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 (головуючий суддя Алданова С.О., судді Зубець Л.П., Зеленін В.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" звернулась із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017, прийняти у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування своєї правової позиції, заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами статей 525, 526 ,629 Цивільного кодексу України. Так, судами не надано належної правової оцінки тій обставині, що укладений між відповідачами договір №1706/2 від 17.06.2016 у цілому суперечить пункту 3.3.9 кредитного договору від 09.08.2013 №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25, відтак, згаданий договір №1706/2 від 17.06.2016 має бути визнаний недійсним у порядку, визначеному статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" (відповідач 1) та відзив ТОВ "Фінексперт" (відповідач 2), у яких відповідачі просять залишити касаційну скаргу банку без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін з мотивів, у них викладених.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 09.08.2013 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" (позичальник) укладено кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25, згідно умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти в межах невідновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зобов'язання банку щодо надання кредитних коштів є відкличним, тобто без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку банк може відмовитись від подальшого виконання взятих на себе зобов'язань, у тому числі в разі погіршення фінансового стану позичальника та/або несвоєчасного виконання ним договірних зобов'язань перед банком.

Пунктом 1.1.1. кредитного договору в редакції додаткового договору №20 від 17.12.2014 р. встановлено, що ліміт видачі кредитних коштів за кредитною лінією встановлюється у сумі, яка не може перевищувати 1 200 000 000,00 грн.

Пунктом 1.1.2. кредитного договору в редакції додаткового договору №15 від 07.08.2014 р. передбачено, що строк користування кредитною лінією встановлюється з 09.08.2013 р. по 01.07.2021 р., включно, з щорічним повним погашенням ліміту (обнулінням) та проведенням кредитного рев'ю.

Відповідно до п. 3.3.9. кредитного договору, на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком позичальник зобов'язаний не отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських), не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями, не здійснювати відчуження активів, в тому числі шляхом вступу до існуючих/створення/збільшення статутних капіталів підприємств, установ, організацій, їх об'єднань та не змінювати вид (види) своєї основної діяльності, не вчиняти дії по припиненню діяльності позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) і створенню нових юридичних осіб та не вносити зміни до установчих документів, не укладати угоду, за умовами якої позичальник повинен ділити свої прибутки з будь-якою іншою особою, протягом дії цього договору не закривати в банку рахунки в національній та іноземній валюті.

У разі проведення будь-якої дії, визначеної п. 3.3.9. договору, позичальник зобов'язаний протягом трьох робочих днів письмово інформувати про це банк (п. 3.3.10 кредитного договору).

17.06.2016 між ТОВ "Фінексперт" (позикодавець) та ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" (позичальник) укладено договір №1706/2 безпроцентної позики, відповідно до п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позика), а позичальник зобов'язується повернути її позикодавцеві в порядку та у строк, визначені цим договором.

За цим договором проценти за надання позики не нараховуються та не сплачуються (п. 1.2. договору позики).

Пунктом 2.1. договору позики передбачено, що позика надається позикодавцем позичальнику у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

За змістом п. 3.1. договору позики, сума позики становить 900 000,00 грн.

Позика за договором надається на строк до 01.07.2016. Днем надання позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника (п.п. 4.1., 4.2. договору позики).

Згідно п.п. 5.1., 5.2. договору позики, після закінчення строку, вказаного в п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується протягом одного банківського дня повернути позику позикодавцеві. Позика повертається у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Позичальник протягом двох банківських днів після переказу суми позики позикодавцю зобов'язаний повідомити останнього про це шляхом надсилання позикодавцю рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Позикодавець протягом двох банківських днів після надходження суми позики на свій поточний рахунок зобов'язаний повідомити позичальника про це шляхом надсилання позикодавцю рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Днем повернення позики (її частини) вважається день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок позикодавця (п.п. 5.3., 5.4., 5.5. договору позики).

Відповідно до п. 8.2. договору позики, останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту надання позики позикодавцем позичальнику. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.2. договору та закінчується 01.07.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога банку визнати недійсним договір безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016, як такий, що суперечить умовам кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, а саме п. 3.3.9., яким передбачено, що позичальник зобов'язується на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком не отримувати кредити в інших фінансових установах, не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями, не укладати угоду, за умовами якої позичальник повинен ділити свої прибутки з будь-якою іншою особою, протягом дії цього договору. Отже, відсутність погодження банку на укладення відповідачем 1 договору безпроцентної позики від 17.06.2016 є безумовною підставою для визнання договору безпроцентної позики недійсним.

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, місцевий суд, позицію якого підтримала апеляційна інстанція, з огляду на встановлені ним обставини відсутності порушення ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" та ТОВ "Фінексперт" при укладенні договору безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016 пункту п. 3.3.9. кредитного договору від 09.08.2013 №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25, укладеного між ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" та Банком, дійшов висновку про відсутність фактичних та відповідно правових підстав для задоволення позовних вимог.

Переглядаючи спір у касаційному порядку, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з наведеними висновками судів, у зв'язку з наступним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. При цьому відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, відповідно до п. 3.3.9. кредитного договору, на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком позичальник зобов'язаний:

не отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських);

не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями;

не здійснювати відчуження активів, в тому числі шляхом вступу до існуючих/створення/збільшення статутних капіталів підприємств, установ, організацій, їх об'єднань та не змінювати вид (види) своєї основної діяльності;

не вчиняти дії по припиненню діяльності позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) і створенню нових юридичних осіб та не вносити зміни до установчих документів;

не укладати угоду, за умовами якої позичальник повинен ділити свої прибутки з будь-якою іншою особою, протягом дії цього договору;

не закривати в банку рахунки в національній та іноземній валюті.

Загальні засади цивільного законодавства встановлено статтею 3 Цивільного кодексу України. До цього переліку, зокрема, належить свобода договору.

За змістом положень статей 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України і статті 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, підписуючи кредитний договір, ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" взяло на себе зобов'язання не вчиняти дій, погоджених сторонами договору у пункті 3.3.9 без письмової згоди на це банку. Вчинення боржником дій, зокрема укладення угод, обумовлених згаданим пунктом договору, без письмової згоди банку є порушенням статті 629 Цивільного кодексу України. Утім, не усі угоди мають укладатися боржником за письмової згоди банку.

Так, як слушно зауважено судами, за приписами статті 44 Господарського кодексу України, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (стаття 67 згаданого кодексу).

Отже, обмеження відповідача 1 умовами кредитного договору щодо можливості вчинення ним будь-яких правочинів, а не конкретно тих, що передбачені пунктом 3.3.9 кредитного договору, у процесі своєї господарської діяльності поза правовідносин, тобто фактичне обмеження його господарської правосуб'єктності як учасника господарських відносин порушує баланс інтересів сторін та не відповідає загальним засадам добросовісності, справедливості та розумності.

Водночас, розглядаючи позовні вимоги банку про визнання недійсним договору безпроцентної позики, суди з'ясовували відповідність цього договору тим підпунктам пункту 3.3.9 договору, що стосуються саме договорів та обмежуються заявленими банком позовними вимогами. Наведеним спростовуються доводи банку щодо необхідності з'ясування відповідності умов оскаржуваного ним договору пункту 3.3.9 кредитного договору у цілому.

Так, під час розгляду справи у суді першої інстанції банк наголошував на невідповідності договору позики пункту 3.3.9 кредитного договору в частині отримання кредитів та обтяження майна. У апеляційній скарзі, банк додатково зауважив, що договір позики суперечить положенню пункту 3.3.9 кредитного договору ще і у частині укладення угоди за умовами якої позичальник повинен ділити прибутки з будь-якою третьої особою.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів зауважує, що за приписами частини 3 статті 101 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Аналогічні обмеження встановлені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України. Відтак, оскільки банком були заявлені вимоги стосовно невідповідності оскаржуваного ним договору позики пункту 3.3.9 кредитного договору, в частині зобов'язання боржника без письмової згоди на це банку не отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських) та не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями, то апеляційний та касаційний перегляд спору у даній справі, має бути здійснений виключно у межах заявлених вимог.

З'ясовуючи відповідність спірного договору безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2 положенням пункту 3.3.9 кредитного договору №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013 в частині отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських) суди встановили, що оспорюваний банком договір за своєю правовою природою є договором безпроцентної позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку стосовно наявності суттєвої відмінності між кредитним договором та договором позики, а саме, стороною кредитного договору може бути лише банк, або інша фінансова установа.

За змістом статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Як передбачено пунктом 2 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 р. № 41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28.11.2013 р. №4368, Державний реєстр фінансових установ (далі - Реєстр) - система одержання, накопичення, зберігання, захисту, використання та поширення адміністративної інформації (даних) про фінансову установу.

При цьому, п.п. 6-8 даного Положення встановлено, що юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

Як встановлено судами, відповідач 2 як позикодавець за спірним договором позики, не є фінансовою установою. Докази протилежного позивачем не надано.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій стосовно відсутності у боржника обов'язку погодження укладення договору безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2, оскільки пунктом 3.3.9 кредитного договору, сторони встановили обов'язковість погодження з банком укладення саме кредитних договорів, а не договорів позики.

Крім того, за змістом статті 3 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

За змістом статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Розглядаючи спір по суті та надаючи правову оцінку оскаржуваному банком договору позики, суди з'ясували, що останній не містить умов щодо забезпечення виконання зобов'язань за цим договором у будь-який спосіб, зокрема шляхом обтяження наявного у боржника майна.

Відтак, укладення ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" договору безпроцентної позики не суперечить і в цій частині не суперечить пункту 3.3.9 кредитного договору.

З огляду на встановлені судами обставини укладення ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" договору безпроцентної позики з юридичною особою, яка не є фінансовою установою, та відсутності у цьому договорі умов щодо обтяження майна позичальника, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у ТОВ "ДХ Інвест Нерухомість" обов'язку, обумовленого пунктом 3.3.9 кредитного договору, погоджувати укладення такого договору з банком. Що водночас свідчить про відсутність фактичних, та відповідно правових підстав для задоволення позовних вимог банку та визнання недійсним договору позики від 17.06.2016 на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" про порушення судами статей 525, 526 ,629 Цивільного кодексу України не спростовують правильні висновки суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судами обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши відповідно до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим та апеляційним господарськими судами в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних рішення і постанови та прийняття нового рішення у справі - відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017 у справі №910/23153/16 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я О.О. Євсіков