ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р. Справа № 19/49-10

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Плахов О.В. , суддя Фоміна В. О.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників:

від апелянта - ОСОБА_1, за довіреністю від 13.05.2017р.;

від ОСОБА_2 - ОСОБА_3, за договором про надання правових послуг адвоката від 02.06.2017р., ордеру № 01-07/17 від 03.07.2017р.; ОСОБА_4, за договором про надання правової допомоги від 02.06.2017р., ордеру №202 від 02.06.2017р.;

від кредиторів - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 (вх. 1944 С/2) на ухвалу господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10

за заявою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Білопілля, Сумська область

до Фермерського господарства "Садко Р.І.", с. Нижня Сироватка, Сумська область

про банкрутство

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10 (суддя Яковенко В.В.) відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора Фермерського господарства "Садко Р.І." №02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014 р. про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну і устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., що укладені між фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2.

ОСОБА_2, погоджуючись з висновком суду про відмову в визнанні недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну і устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., що укладені між фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2, про що зазначено в резолютивній частині оскаржуваної ухвали, не погодився з підставами, викладеними в її мотивувальній частині, та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати ухвалу господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку про те, що договір купівлі-продажу комбайна та устаткування до нього від 26.09.2009р. та угода про залік зустрічних однорідних вимог від 22.01.2010р. не укладались між Фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2, оскільки існування спірних угод підтверджується, зокрема, рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19.06.2015р. у цивільній справі № 587/1172/14-ц , а також про їх існування зазначається безпосередньо ліквідатором у додаткових поясненнях до заяви про визнання договорів недійсними та у заяві про зміну підстав визнання договорів недійсними. Зазначає, що спірні угоди не є довгостроковими та виконані в повному обсязі до порушення провадження у справі про банкрутство. При цьому, сторони підтверджують факт укладення та виконання вказаних угод, що свідчить про намір сторін створити правові наслідки на момент їх вчинення.

Також вказує на втрату ОСОБА_2 оригіналів договорів, проте, на думку апелянта, зазначене не спростовує факту укладення вказаних договорів.

Вважає, що відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу від 26.09.2009р. та угоди про залік зустрічних однорідних вимог від 22.01.2010р. недійсними на підставі ч. 11 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та з підстав невідповідності спірних угод вимогам Цивільного кодексу України, зокрема порушення п. 5 ст. 203 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 7068 від 05.07.2017р.) ліквідатор Фермерського господарства "Садко Р.І." Чупрун Є.В., заперечуючи проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10 залишити без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема на те, що ОСОБА_2 оригінали договору купівлі-продажу комбайна та устаткування до нього від 26.09.2009р. та угоди про залік зустрічних однорідних вимог від 22.01.2010р. не надав, доказів на підтвердження їх втрати матеріали справи не містять.

Вказує на те, що предмет договору купівлі-продажу комбайна та устаткування до нього від 26.09.2009р. - комбайн, не міг бути переданий Фермерським господарством "Садко Р.І.", та, як наслідок, прийнятий ОСОБА_2, у зв'язку з його викраденням та відсутністю даних щодо його місця знаходження.

Також зазначає, що реєстрація транспортного засобу здійснена за ОСОБА_2 в жовтні 2012р. на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди від 22.01.2010р. після зняття всіх обмежень щодо комбайну.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні договори не існують та правомірно відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про визнання цих договорів недійсними.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19 червня 2017 року прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 04 липня 2017 року.

У призначене судове засідання представники кредиторів не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить відтиск штампу на останньому аркуші ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017р. та повідомлення про вручення поштового відправлення, проте не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомили.

Окрім того, враховуючи невідкладне розміщення ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 19 червня 2017 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень, колегія суддів зазначає, що всіх учасників процесу належним чином повідомлено про час та місце судового засідання.

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на належне повідомлення учасників процесу про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників відповідних учасників провадження у справі.

У судовому засіданні представники ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати ухвалу господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10 та відмовити у задоволенні заяви ліквідатора фермерського господарства "Садко Р.І." №02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014 р. про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну і устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р. з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник ліквідатора Фермерського господарства "Садко Р.І." заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

12 травня 2010 р. Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою, в якій просив порушити справу про банкрутство Фермерського господарства "Садко Р.І." в порядку ст. 7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (т. 1 а. с. 4-19).

Ухвалою господарського суду Сумської області від 12.05.2010р. порушено провадження у справі про банкрутство Фермерського господарства "Садко Р.І." відповідно до ст. ст. 8, 11, 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону, що діяла на час порушення провадження у справі про банкрутство), введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Чупруна Є.В. (т. 1, а.с. 1-3).

В газеті "Голос України" від 26.11.2010р. № 223 опубліковано повідомлення про порушення справи про банкрутство Фермерського господарства "Садко Р.І." (т. 1, а.с. 128).

Постановою господарського суду Сумської області від 28.04.2011р. Фермерське господарство "Садко Р.І." визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором Фермерського господарства "Садко Р.І." призначено арбітражного керуючого Чупруна Є.В. (т. 2, а.с.33-36).

Ухвалою суду від 03.03.2011р. затверджено реєстр вимог кредиторів Фермерського господарства "Садко Р.І." в наступному складі: визнано вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та включено їх до реєстру вимог кредиторів в сумі 1281110,03 грн., в т.ч. 1214747,35 грн. основного боргу - 4 черга, 66034,68 грн. штрафних санкцій - 6 черга, 328,00 грн. судових витрат - 1 черга, визнано вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Ойлтрейд-Союз" та включено їх до реєстру вимог кредиторів в сумі 112219,04 грн., в т.ч. 106125,34 грн. основного боргу - 4 черга, 5968,70 грн. штрафних санкцій - 6 черга, 125 грн. судових витрат - 1 черга, визнано вимоги Сумської міжрайонної державної податкової інспекції та включено їх до реєстру вимог кредиторів в сумі 2201,72 грн., в т.ч. 2201,72 грн. основного боргу - 3 черга; вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання - визнано погашеними (т.2, а.с. 8-11).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 14.02.2017 р. заяву ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області про заміну у справі сторони її правонаступником задоволено, замінено кредитора у справі № 19/49-10 Сумську об'єднану державну податкову інспекцію ГУ ДФС у Сумській області на Державну податкову інспекцію у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області

У жовтні 2014р. ліквідатор Чупрун Є.В. звернувся до господарського суду Сумської області із заявою №02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014р. про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 р. і угоду про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., що укладені між Фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2 (а.с.116, том 4).

Обґрунтовуючи подану заяву, ліквідатор зазначає, що боржник передав ОСОБА_2 майно в рахунок виконання грошових вимог у період, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна боржника, і через виконання зобов'язання перед ОСОБА_2 до порушення справи про банкрутство ФГ "Садко Р.І." стало неплатоспроможним, а виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало повністю неможливим.

Також, на думку арбітражного керуючого, договір купівлі-продажу від 26.12.2009р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним.

У листопаді 2014р. ліквідатором до господарського суду Сумської області подано заяву від 16.10.2014р. № 02-01/19/49-10/356 про зміну підстав визнання договорів недійсними за заявою від 16.10.2014р. № 02-01/19/49-10/1303 (а.с.143, том 4), у якій, посилаючись на положення п. 11 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатор вказує на те, що угоди, укладені боржником - Фермерським господарством "Садко Р.І." з ОСОБА_2, надали перевагу одному кредитору перед іншими. Також зазначає, що норми частини 11 статті 17 Закону є спеціальними та безпосередньо пов'язаними відносинами неспроможності (банкрутства), у зв'язку з чим вважає зазначені положення надають можливість визнати у справі про банкрутство таку угоду недійсною як у процедурі санації, так і у процедурі ліквідації боржника (а.с. 207, т. 5).

Крім того в своїх додаткових поясненнях (а.с.176-177 т.4, а.с.207 т. 5) ліквідатор вказує, що станом на 26.12.2009р. комбайн був викрадений, знаходився у розшуку, а, отже, ФГ "Садко Р.І." не могло передати його ОСОБА_2 Крім того, вказаний транспортний засіб знаходився під арештом державного виконавця, перебував у заставі ЗАТ КБ "Приватбанк", був речовим доказом у кримінальній справі та визнання права власності на нього було предметом розгляду судом цивільної справи.

Вказана заява розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанції неодноразово.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2016р. ухвалу господарського суду Сумської області від 19.10.2015р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2015р. у справі № 19/49-10 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 36 ГПК України, розглянувши по суті заяву ліквідатора банкрута Чупруна Є.В. про визнання недійсними договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., укладених між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_2, не зазначили в мотивувальній частині оскаржуваних рішень щодо надання для огляду в судовому засіданні оригіналів спірних угод.

Крім того, суд касаційної інстанції вказав на те, що у даній справі суди попередніх інстанцій в порушення приписів ст. 35 ГПК України, посилаючись на встановлені судом Сумського районного суду від 19.06.2015р. обставини у справі № 587/1172/14-ц, визнали як встановлений судом факт наявності оригіналу оспорюваного договору купівлі-продажу від 26.12.2009р. як письмового доказу.

При новому розгляді справи суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви ліквідатора ФГ "Садко Р.І." № 02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014р. про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009р. і угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., що укладені між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_2, посилаючись на те, що у грудні 2009 року предмет договору - комбайн не міг бути переданий ФГ "Садко Р.І." та прийнятий ОСОБА_2 в зв'язку з його викраденням та відсутністю даних щодо його місця знаходження; реєстрація транспортного засобу за ОСОБА_2 проведена на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди від 22.01.2010р.; оригінали спірних угод відсутні, дійшов висновку, що договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього і угода про залік зустрічних грошових вимог не укладалися між сторонами, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про визнання недійсними угод, оскільки неіснуючі правочини не можуть порушувати прав і охоронюваних інтересів будь-кого.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів вважає такий висновок помилковим, виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Пунктом 1-1 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення Закону про банкрутство (в редакції Закону України № 4212-VI від 22.12.2011р., чинній з 19.01.2013р.) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Матеріалами справи підтверджується, що 28.04.2011р. боржника визнано банкрутом. Отже, в ході ліквідаційної процедури до боржника повинні застосовуватися положення, які регулюють хід ліквідаційної процедури в редакції Закону про банкрутство до набрання чинності з 19.01.2013р. змін згідно із Законом України №4212-VІ від 22.12.2011р.

Разом з тим, згідно пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції з 19.01.2013р. внесено доповнення до статті 16 ГПК України частиною такого змісту: "справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство", а також доповнено частину 1 статті 12 пунктом 7 про підвідомчість господарським судам справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство. Перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено, однак передбачено винятки щодо спорів, пов'язаних з визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів) за позовом контролюючих органів, визначених Податковим кодексом України.

Такі зміни щодо виключної підсудності певних спорів судам, у провадженні яких перебуває справа про банкрутство, набрали чинності з 19.01.2013р.

Отже, з 19.01.2013р. майнові спори про витребування майна до ліквідаційної маси та пов'язані з цим вимоги розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство, незалежно від того, що до боржника можуть застосовуватися окремі положення матеріального та процесуального права, визначені Законом про банкрутство в редакції, яка існувала до набрання чинності Законом України №4212-VІ від 22.12.2011р. з 19.01.2013р. та в силу пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень продовжує застосовуватися до окремих боржників.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові №16/047 від 13 квітня 2016 року у справі №908/4804/14, який, проаналізувавши зміни до статей 16 та 12 ГПК України в системному аналізі з положеннями Закону про банкрутство №2343-ХІІ (у редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011р.), зазначив про те, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення майнових спорів до боржника є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону №2343-ХІІ, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Висновки Верховного Суду України у Постанові від 13 квітня 2016 року у справі №908/4804/14 щодо застосування норм процесуального права, відповідно до статті 11128 ГПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують положення статей 12, 16 ГПК України.

Згідно зі ст.1 Закону про банкрутство ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Виходячи з положень ч.1, 2 ст. 25 Закону про банкрутство ліквідатор з дня свого призначення зокрема, з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угоди боржника та вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; з дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута.

Вищезазначене свідчить про те, що ліквідатор наділений повноваженнями звертатися до суду із заявою про визнання недійсними договорів (правочинів) щодо майна банкрута та витребування останнього з володіння третіх осіб, а відповідний спір підлягає вирішенню у межах провадження у справі про банкрутство незалежно від суб'єктного складу сторін, враховуючи загальні положення Цивільного кодексу та Господарського кодексу

Виходячи з положень пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України захист прав та законних інтересів здійснюється, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Загальні підстави та наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (пункт 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями).

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), у зв'язку з чим необхідно встановити, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Відповідні обставини є підставою для відмови у задоволенні вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. При цьому, вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами, у зв'язку з цим якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Вказані рекомендації викладені у пункті 2.6 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями).

Як вже було зазначено у цій постанові, 27.10.2014р. ліквідатор звернувся до суду в межах даної справи про банкрутство із заявою № 02-01/19/49-10/1303 про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р. і угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., що укладені між Фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2.

Оскаржувана ухвала мотивована тим, що договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р. та угода про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р. є неукладеними, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про визнання їх недійсними.

Проте, з такими висновками не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З огляду на правову природу договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р., який у розумінні ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України є підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положенням параграфу 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 662, 692 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вказує ліквідатор ФГ "Садко Р.І." Чупрун Є.В. у своїй заяві та вбачається з матеріалів справи, 26.12.2009р. між Фермерським господарством "Садко Р.І." в особі голови Фермелського господарства Садко Р.І., що діє на підставі Статуту, (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього, відповідно до пункту 1 якого продавець передає оплатно, на умовах даного договору, у власність покупця належний йому зернозбиральний комбайн Case 2388, рік випуску 2008, заводський номер HAJ304158; устаткування до зернозбирального комбайну; жатку зернову Case серія CBJ043445, теліжку для жатки Case (далі - комбайн з устаткуванням) (а.с. 119, том 4).

Відповідно до пункту 1.4 договору вартість комбайну з устаткуванням становить 1 221 765,00 грн.

Згідно з п.п. 2.1, 2.3 договору продавець зобов'язаний передати покупцеві комбайн з устаткуванням не пізніше 20 січня 2010 року; передача комбайна з устаткуванням від продавця до покупця здійснюється за актом приймання-передачі.

Право власності на комбайн з устаткуванням виникає у покупця з моменту підписання даного договору, а саме: від 26.12.2009р.(п. 3.1 договору)

Відповідно до п.5.1 договору продавець свідчить, що згаданий товар до цього часу нікому іншому не проданий, не заставлений, не знаходиться під арештом, судового спору відносно нього не ведеться (а.с. 227, том 4).

Як убачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу від 26.12.2009р. підписаний особисто ОСОБА_2 та головою Фермерського господарства "Садко Р.І." Садко Р.І.

Таким чином, у договорі купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р. визначені всі істотні умови вказаного виду договору, а саме - предмет та ціна, а отже вказаний договір купівлі-продажу є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору та є належною підставою виникнення господарських зобов'язань.

На підставі акту приймання-передачі від 27.12.2009р. Фермерським господарством "Садко Р.І." передано ОСОБА_2зернозбиральний комбайн САSЕ 2388, а також устаткування до нього (а.с.118, том 4).Вказаний акт приймання-передачі також містить підписи сторін укладеного договору купівлі-продажу, що не заперечують сторони спірного договору.

Вказані обставини свідчать про те, що Фермерське господарство"Садко Р.І." належним чином виконало зобов'язання за договором купівлі-продажу від 26.12.2009р., тоді як у ОСОБА_2 виникли зобов'язання з оплати за комбайн з устаткуванням у розмірі 1 221 765,00 грн.

22.01.2010р. між Фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2 укладено угоду про залік зустрічних грошових вимог, відповідно до положень якої зобов'язання ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 26.12.2009р. були припинені повністю у рахунок погашення заборгованості ФГ "Садко Р.І." за кредитним договором та договором про сумісну діяльність (а.с. 117, том 4).

В силу ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Однією з підстав припинення зобов'язань є зарахування на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 601 Цивільного кодексу України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується іншими учасниками процесу, що зобов'язання ФГ „Садко Р.І." перед ОСОБА_2 виникли на підставі договору про зворотну фінансову допомогу №15/07/08 від 15.07.2008р. та з підстав погашення ОСОБА_2 боргу ФГ „Садко Р.І." перед ПАТ КБ „Приват Банк".

Зокрема, 960350, 00 грн. за договором про фінансову допомогу та 261417,00 грн. - суми сплачені ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу ФГ „Садко Р.І." перед ПАТ КБ „Приват Банк" за кредитним договором, який укладено між ФГ „Садко Р.І." та ПАТ КБ „Приват Банк".

Факт отримання ФГ „Садко Р.І." коштів від ОСОБА_2 за договором про зворотну фінансову допомогу у розмірі 960350,00 грн. підтверджується банківською квитанцією на внесення готівкових коштів від 15.07.2008 року на суму 630000,00 грн. та прибутковим касовим ордером ФГ „Садко Р.І." №20 від 01.08.2008р. на суму 330350,00 грн. Факт виконання ОСОБА_2 грошових зобов'язань ФГ „Садко Р.І." по поверненню кредиту та оплати відсотків за користування кредитом за кредитним договором підтверджується:

на суму 39831,16 грн. - квитанція на внесення коштів від 17 серпня 2009 року;

на суму 51529,40 грн. - квитанція на внесення коштів від 20 жовтня 2009 року;

на суму 51289,00 грн. - платіжне доручення № від 15 грудня 2009 року;

на суму 118767,44 грн. - квитанція на внесення коштів від 21 грудня 2009 року (а.с.135-а.с.138, т. 4).

Таким чином, вказані угоди не є довгостроковими та виконані в повному обсязі до порушення провадження у справі про банкрутство.

Суд першої інстанції, вказуючи на неможливість укладення сторонами спірних угод, посилався на факт відсутності у фактичному володінні Фермерського господарства „Садко Р.І." предмета договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р. у зв'язку з проведенням оперативно-розшукових дій в межах кримінального провадження, у тому числі щодо розшуку вказаного комбайна.

Проте, вказані обставини не свідчать про те, що договір є неукладеним, оскільки як вже було зазначено у цій постанові закон пов'язує укладення договору з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов для даного виду договору, що було зроблено сторонами під час укладення купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р., а правові наслідки порушення умов договору купівлі-продажу щодо передачі товару передбачені ст. 665 ЦК України, а саме у даному випадку покупець має право відмовитись від договору купівлі-продажу.

Слід зазначити, що у разі, якщо мало місце вчинення злочину щодо викрадення рухомого майна, то вказана обставина мала би підтверджуватися вироком суду, якого матеріали справи не містять.

З матеріалів справи, зокрема, з витягу від 22.07.2014р. з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, убачається, що обтяження рухомого майна боржника на день укладення 26.12.2009р. спірного договору були відсутні (а.с.230-231, т. 4).

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що реєстрація транспортного засобу здійснена за ОСОБА_2 лише в жовтні 2012 року на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди від 22.01.2010р. після зняття всіх обмежень щодо комбайну CАSE.

Матеріали справи свідчать про те, що у жовтні 2012 року ОСОБА_2 звертався до Державного інспектора ІДНТ Сумської ОДА у м. Суми із заявою, відповідно до якої просив зареєструвати зернозбиральний комбайн Case 2388, рік випуску 2008, заводський номер HAJ304158, та в підтвердження права власності надавав копію ухвали про закриття провадження у цивільній справі № 2-2227/10р. від 22.01.2010р.

З ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми про закриття справи у зв'язку з визнанням мирової угоди від 22.01.2010р. вбачається, що Садко Р.І. зобов'язується не пізніше 2-х днів з дня набрання чинності рішення суду про затвердження мирової угоди вчинити всі дії по зняттю з реєстрації у відповідному державному органі вищезазначеного "майна"та сприяти його реєстрації у відповідному державному органі на ім'я ОСОБА_2 Після передачі вищезазначеного майна від Фермерського господарства "Садко Р.І." до ОСОБА_2 та проведення реєстрації майна на ім'я ОСОБА_2, сторони складають відповідний акт прийому-передачі, в якому зазначають про всі вчинені дії при передачі дії, технічний стан та комплектність "майна" (т. 2, а.с. 124).

Наявний в матеріалах справи підписний сторонами договору акт приймання-передачі від 27.12.2009р. до договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р., що свідчить про фактичне передання вищезазначеного майна ОСОБА_2 та реєстрація останнім права власності на нього, а також укладення договору між сторонами до винесення ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.01.2012р. свідчить про те, що передача комбайну відбулась саме на підставі спірного договору.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Стаття 34 ГПК України, яка регламентує питання належності і допустимості доказів, встановлює, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до абзаців 1, 4, 5, 6 пункту 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 із подальшими змінами та доповненнями, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності). Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

Наявні в матеріалах справи копії купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р. засвідчені представником ОСОБА_2 ОСОБА_9 (т.4, а.с. 227-229).

В підтвердження наявності договірних відносин між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_2 на підставі укладеного договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., а також факту передання зернозбирального комбайну та устаткування до нього за актом приймання-передачі від 27.12.2009р., ОСОБА_2 надано до суду першої інстанції нотаріально посвідчені заяви Садко Р.І. та ОСОБА_2 з приводу спірних правовідносин.

Вказані заяви свідчать про визнання сторонами договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009р. та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., факту їх укладення, передачі майна за цими договорами та розрахунку між Садко Р.І. та ОСОБА_2.

Щодо доводів ліквідатора, що договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009р. та угода про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р. в порушення вимог ст. 203 Цивільного кодексу України не спрямовані на реальне настання правових наслідків, колегія суддів зазначає наступне.

За ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1,1 статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 р. у справі №6-197цс14 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Дії ОСОБА_2 та ФГ "Садко Р.І.", про які було зазначено вище в цій постанові, свідчать про спрямованість волевиявлення обох сторін на укладення договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну з устаткуванням до нього та реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також виконання сторонами умов спірного договору, зокрема, на підставі укладеної угоди про зарахування зустрічної однорідної вимоги від 22.01.2010р.

На підставі аналізу сукупності наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що оспорювані правочини відповідають вимогам діючого законодавства, обставини, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення відсутні.

Посилання ліквідатора, що укладення спірних угод в порушення приписів частини 11 статті 17 Закону про банкрутство призвело до надання переваги одному кредитору перед іншими, також не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону про банкрутство ліквідатор з дня свого призначення здійснює повноваження, зокрема, з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угоди боржника.

Згідно з ч.10 ст.17 Закону про банкрутство керуючий санацією в тримісячний строк з дня прийняття рішення про санацію має право відмовитися від виконання договорів боржника, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або частково, якщо: виконання договору завдає збитків боржнику; договір є довгостроковим (понад один рік) або розрахованим на одержання позитивних результатів для боржника в довгостроковій перспективі, крім випадків випуску продукції з технологічним циклом, більшим за строки санації боржника; виконання договору створює умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника.

Відповідно до ч. 11 ст. 17 Закону про банкрутство угода боржника, у тому числі, та, що укладена до винесення господарським судом ухвали про санацію, може бути визнана господарським судом за заявою керуючого санацією відповідно до цивільного законодавства недійсною, якщо:

- угода укладена боржником із заінтересованими особами і в результаті якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки;

- угода укладена боржником з окремими кредиторами чи іншою особою протягом шести місяців, що передували дню винесення ухвали про санацію, і надає перевагу одному кредитору перед іншими або пов'язана з виплатою (видачею) частки (паю) в майні боржника у зв'язку з його виходом зі складу учасників боржника.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, у розумінні ч.11 статті 17 Закону про банкрутство ОСОБА_2 є іншою особою, з якою боржником укладена угода.

Оскільки вказана норма закону визначає строк укладення угоди "протягом шести місяців", проте не зазначено з якого моменту починається перебіг вказаного терміну, то посилання ліквідатора на те, що угода укладається боржником з окремими кредиторами чи іншою особою протягом шести місяців з моменту порушення провадження у справі про банкрутство, не є обґрунтованими.

Відповідно до статті 1 Закону про банкрутство кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника тощо.

Матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_2 є кредитром у розумінні Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Інша підстава визнання угоди недійсною - це, коли угода укладена боржником із заінтересованими особами, в результаті чого кредиторам нанесені або можуть бути завдані збитки. При цьому арбітражний керуючий повинен довести, що одним із учасників угоди є "заінтересована особа", поняття якої визначено в ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, заінтересованими особами стосовно боржника є юридична особа, створена за участю боржника, керівник боржника, особи, що входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі і звільнені з роботи за рік до порушення провадження у справі про банкрутство, а також особи, які знаходяться у родинних стосунках із зазначеними особами та підприємцем (фізичною особою) - боржником, а саме: подружжя та їх діти, батьки, брати, сестри, онуки. Для цілей цього Закону заінтересованими особами стосовно керуючого санацією чи кредиторів визнаються особи в такому ж переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Другою умовою є нанесення збитків кредиторам, зокрема, за результатом продажу майна за низькими цінами.

ОСОБА_2 за спірним договором купівлі - продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 року є покупцем, а не кредитором, і в рахунок оплати отриманого майна ОСОБА_2 зараховано грошове зобов'язання ФГ "Садко Р.І." перед ним у розмірі 1221765,00 грн. на підставі угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., зобов'язання ФГ „Садко Р.І." перед ОСОБА_2 виникли на підставі договору про зворотну фінансову допомогу №15/07/08 від 15.07.2008р. Тобто зазначена угода про залік зустрічних грошових вимог, є похідною від спірного договору.

Таким чином, спірний договір до перелічених угод відповідно до ч.11 ст.17 Закону про банкрутство не відноситься. Зокрема, він не є угодою, яка укладена боржником із заінтересованою особою, в результаті якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки; угодою, яка укладена боржником з окремим кредитором чи іншою особою, і надає перевагу одному кредитору перед іншими або пов'язана з виплатою (видачею) частини (паю) в майні боржника у зв'язку з його виходом зі складу учасників боржника.

Отже, жодна з вищезазначених законодавчих вимог не підтверджується матеріалами справи, тому даний оскаржуваний договір не може бути визнаний недійсним на підставі ч.11 ст.17 Закону про банкрутство.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застування строку позовної давності судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, у випадку, коли господарський суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право особи, про захист якого вона просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку давності.

Якщо ж буде встановлено, що таке право особи порушено, стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові за спливом позовної давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165 від 12.06.2007р., якою вказано про необхідність мати на увазі, що правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

З огляду на викладене, враховуючи не доведення ліквідатором порушення права або охоронюваного інтересу боржника, судова колегія дійшла висновку про незастосування строку позовної давності до вказаних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви ліквідатора №02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014р. про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 року і угоду про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010р., що укладені між Фермерським господарством "Садко Р.І." та ОСОБА_2, з підстав неукладення вказаних договорів без дослідження обставин щодо відповідності спірних угод вимогам закону.

Разом з тим, відповідно до пункту 12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас, апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалу господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10 слід залишити без змін з підстав викладених вище, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 25 травня 2017 року у справі №19/49-10 залишити без змін з підстав, зазначених в даній постанові.

Повний текст постанови складено 10.07.2017р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Плахов О.В.

Суддя Фоміна В. О.