ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року Справа № 903/1032/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіШвеця В.О.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши касаційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 29.03.2017
у справі№903/1032/16 Господарського суду Волинської області
за позовомВідкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Центру телекомунікаційних послуг Волинської філії Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком"
доДепартаменту соціальної політики Луцької міської ради
простягнення коштів

Представники сторін судове засідання не з`явились, належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" звернулось з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про стягнення 39 516,47 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем визначеного законом обов`язку з компенсації позивачу середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за грудень 2015 року. При цьому позивач посилався на приписи статті 119 Кодексу законів про працю України, статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Рішенням Господарського суду Волинської області від 21.02.2017, ухваленим суддею Філатовою С.Т., позов задоволено. Вмотивовуючи рішення суд виходив з доведеності матеріалами справи обставин порушення відповідачем зобов`язань з компенсації позивачу середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за грудень 2015 року. Водночас суд визнав необґрунтованими підстави для звільнення відповідача від відповідальності, як то відсутність у боржника необхідних коштів. При цьому суд керувався приписами статей 509, 525, 526, 610, 617 Цивільного кодексу України, статей 193, 218 Господарського кодексу України, статті 119 Кодексу законів про працю України.
Рівненський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Бучинська Г.Б. головуючий, суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р., постановою від 29.03.2017 перевірене рішення місцевого господарського суду залишив без змін з тих же підстав.
Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, Департамент соціальної політики Луцької міської ради звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій того, що в Державному бюджеті 2016 року відсутня програма "2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", наявність якої обов`язкова для застосування норм Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015. Оскільки, за вказаною програмою бюджетні асигнування органам соціального захисту населення були передбачені лише у 2015 році, Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено, відтак, на думку скаржника, у 2016 році у відповідача були відсутні підстави для відшкодування позивачу спірної компенсації.
Ухвалою від 26.06.2017 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого судді Швеця В.О., суддів Данилової М.В., Корсака В.А., касаційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради прийнято до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 06.07.2017.
Відзиву на касаційну скаргу до Вищого господарського суду України не надходило.
Вищий господарський суд України, заслухавши суддю Швеця В.О., переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.12.2015 позивачем було подано до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради звіт про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом за грудень 2015 року на загальну суму 41 307,29 грн. Також судами установлено, що Департаментом соціальної політики було відшкодовано лише 1 790,82 грн. бюджетної компенсації. Відмовляючи позивачу у відшкодуванні бюджетної компенсації, відповідач послався на зміни, внесені у статтю 119 Кодексу законів про працю України Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VІІІ та на Закон України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", якими скасовано бюджетну компенсацію роботодавцям на виплату середнього заробітку та, відповідно, програму для виплат такої компенсації. Як убачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у даній справі є вимога Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про стягнення 39 516,47 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за грудень 2015 року. Згідно з приписами частин 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом" (далі - Порядок) визначено, що компенсація у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті. Згідно з пунктом 4 Порядку для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на компенсації з бюджету середнього працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби. Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України (пункт 6 Порядку). Судами установлено, що позивач належним чином виконує обов`язки щодо збереження роботи, посади, середнього заробітку і виплати ним у строки, визначені статтею 115 вказаного Кодексу мобілізованим працівникам та інформує про розмір таких виплат відповідача шляхом подання звітів за встановленою формою. Водночас відповідачем такі компенсації проводились за жовтень на суму 33 175,27 грн. та за листопад 2015 року на суму 71 452,44 грн. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII частини 3 та 4 статті 119 Кодексу Законів про працю України викладено в новій редакції. Зокрема, з 01.01.2016 відбулась зміна джерела фінансування середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу: з частин 3 та 4 статті 119 цього Кодексу вилучені норми, які передбачали компенсацію такого середнього заробітку з бюджету. Таким чином, відповідно до вищевказаних норм законодавства, до 31.12.2015 діяли норми Кодексу Законів про працю України, згідно з якими на підприємстві за працівниками, призваними на військову службу, зберігалось місце роботи, посада і компенсувався із бюджету середній заробіток. За таких установлених обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у відповідача були усі наявні правові підстави для виплати роботодавцю (позивачу) компенсації середнього заробітку, виплаченого останнім мобілізованим працівникам за грудень 2015 року в сумі 39 516,47 грн. З огляду на що, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову визнається колегією суддів правомірним. Довід скаржника про відсутність бюджетного фінансування, як підстави для невиконання відповідачем зобов`язань, визнається необґрунтованим, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446. Інші доводи касаційної скарги теж визнаються неспроможними, оскільки вони не спростовують установленого судами та стосуються переоцінки доказів у справі, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. За таких обставин, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається.
Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради залишити без задоволення.
Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 29.03.2017 у справі №903/1032/16 Господарського суду Волинської області залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Швець
Судді: М. Данилова
В. Корсак