ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р.Справа № 922/1592/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Деньковичу А.Й.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" м. Київ в особі нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз", м. Охтирка
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків, 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", м. Київ; публічне акціонерне товариство "Харківгаз", м. Харків
про спонукання укласти договір
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. №10-622/д від 02.11.2016 року

відповідача - ОСОБА_2, за дов. №007 ДР-26-1216 від 30.12.2016 року

третьої особи № 1 - ОСОБА_3, за дов. № 2-403 від 28.12.2016 року; ОСОБА_4, за дов. № 2-566 від 28.12.2016 року

третьої особи № 2 - ОСОБА_2, за дов. № 007Др-20-1216 від 29.12.2016 року

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі нафтогазви-добувного управління "Охтирканафтогаз", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Збут", про спонукання укласти договір переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій на 2016-2017 рр. в редакції позивача. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач ухиляється від укладання договору на перетікання природного газу та підписання актів прийому-передачі газ, що суперечить приписам постанови НКРЕКП від 12 січня 2015 року № 9 " Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2516.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 травня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/1592 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 13 червня 2017 року. 13 червня 2017 року по розгляду даної справи судом було оголошено перерву до 21 червня 2017 року. Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 червня 2017 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" та публічне акціонерне товариство "Харківгаз"; відкладено розгляд даної справи до 04 липня 2017 року. 04 липня 2017 року ухвалою господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 10 липня 2017 року. В призначене судове засідання 10 липня 2017 року усі учасники судового процесу з'явилися в засідання суду. Представник позивача просив суд долучити до матеріалів справи супровідним листом документи, дані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 22216 від 10 липня 2017 року; представник відповідача просив суд долучити до матеріалів справи письмові пояснення, дані пояснення судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 22215 від 10 липня 2017 року.

Суд, розглянувши клопотання позивача (вх. № 19383 від 13 червня 2017 року), про виклик у судове засідання для дачі пояснень уповноважених працівників підприємства позивача (долучене судом до матеріалів справи 13 червня 2017 року), яке підтримане представником позивача в судовому засіданні 10 липня 2017 року та проти задоволення якого заперечувала решта учасників судового процесу, зазначає наступне. Відповідно до ст. 30 Господарського процесуального кодексу України в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. ці особи мають право знайомитись з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись на виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі. Разом з цим, з поданого представником позивача клопотання не вбачається підстав для виклику до суду зазначених осіб, оскільки в клопотанні не наведено обставин, що можуть підтвердити вказані особи, та які мають істотне значення для вирішення даного спору і не які не можуть бути встановлені у інший спосіб (письмовими, усними поясненнями представників сторін, письмовими доказами тощо) з огляду на, що суд відмовляє в задоволені клопотання позивач про виклик у судове засідання для дачі пояснень уповноважених працівників підприємства позивача (вх. № 19383 від 13 червня 2017 року).

Під час судового засідання 10 липня 2017 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача та представники третіх осіб проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. В судовому засіданні 10 липня 2017 року учасники судового процесу не виявили наміру подати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

02 лютого 2017 року публічним акціонерним товариством "Укрнафта" в особі нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" (виконавець) було направлено на адресу товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (замовник) проект договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (надалі - договір), відповідно до якого виконавець зобов'язується надати замовнику послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається замовником для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів (споживачів) до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами цього договору (арк. спр. 22). Дані документи було отримано відповідачем 09 лютого 2017 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк.спр. 21).

22 лютого 2017 року публічним акціонерним товариством "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" було отримано лист товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" разом з не підписаним проектом договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій що фінансуються з державного та місцевих бюджетів на 2016-2017 рр., у редакції позивача (арк. с. 23-29). В своєму листі відповідач зазначив, що він не є замовником послуг по транспортуванню газу внутрішньопромисловими трубопроводами НГВУ "Охтирканафтогаз" публічного акціонерного товариства "Укрнафта", а тому не має правових підстав для підписання надісланого проекту договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" (позивач) з даною позиції відповідача не погоджується, що і стало підставою для звернення з даним позовом про спонукання укласти договір, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до статей 626, 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам за взаємною згодою визначати умови такого договору чи зміінювати їх, або утримуватись від пропозицій про їх зміну. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 Цивільного кодексу України). Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України визначає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 1 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Укладення господарського договору (ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України) є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 27 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. В даному випадку, відповідач є суб'єктом господарювання, основним видом діяльності якого є діяльність з постачання природного газу:

1) з 01 липня 2015 року до 11 травня 2017 року відповідач здійснював статутну діяльність з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, ліцензії, постанова НКРЕКП про видачу вказаної ліцензії від 21 травня 2015 року № 1588 з терміном дії на 5 років; постановою НКРЕКП від 08 вересня 2015 року № 2283 ліцензія була переоформлена на безстрокову.

2) 11 травня 2017 року постановою НКРЕКП № 627 "Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої ТОВ "Харків Збут" зазначену вище ліцензію було анульовано, а постановою від 11 травня 2017 року № 633 "Про видачу ліцензій з постачання природного газу ДП "Газпостач" ПАТ "Тернопільміськгаз", ДП "Шепетівкагаз" ПАТ "Шепетівкагаз", ТОВ "Сумигаз Збут", ТОВ "Харківгаз Збут", ТОВ "Херсонрегіонгаз", ТОВ "Хмельницькгаз Збут", ТОВ "Вінницягаз Збут", ДП "Молтекс Нафта і газ" компанії "Молтекс Бізнес", ФОП ОСОБА_5, ТОВ "ОСОБА_6 ЛТД", ТОВ "Еверест Енергопостач", ТОВ "Облгазпостач", ТОВ "РЗ Енерджи", ТОВ "Укрфінгаз", ТОВ "Газенергопроект", ТОВ "Сіріус-1", ТОВ "Інол Енерджі", ТОВ "Українська газопостачальна компанія", ТОВ "Укренергоекспорт", ТОВ "Волинькагаз Збут", ТОВ "ГК Ресурс-Партнер", ТОВ "Газові Ресурси", ТОВ "Веста" та ТОВ "Айрон Голд" НКРЕКП прийнято рішення про видачу в тому числі й відповідачеві у даній справі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України. Подання ТОВ "Харківгаз Збут" до НКРЕКП заяви про анулювання ліцензії на постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та видачу ліцензії на постачання природного газу було здійснено на виконання пункту 2 постанови НКРЕКП від 16 лютого 2017 року № 201 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу". Даним пунктом визначено, що строк, протягом якого ліцензіати, які провадять господарську діяльність на ринку природного газу, мають привести свою господарську діяльність у відповідність до вимог цієї постанови та подати до НКРЕКП документи та відомості, визначені частиною третьою статті 15 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", становить три місяці з дня опублікування цієї постанови. Опублікування постанови відбулось 25 березня 2017 року у газеті "Урядовий кур'єр" № 57. Відповідно до п. 3 зазначеної вище постанови № 201, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 12 січня 2015 року № 9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", зареєстровану в Міністерстві юстиції України 16 березня 2015 року за № 289/26734, на яку посилається позивач у позові, скасовано, тобто з 26 березня 2017 року дана постанова не діє, а в Україні діють нові затверджені п. 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Даними ліцензійними умовами обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено. Навіть, якщо розглядати скасовану постанову Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 січня 2010 року № 9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами", що, як зазначено вище, діяла до 25 березня 2017 року, ліцензіат був зобов'язаний укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку. Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт": магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо;

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року за № 2493. Кодекс також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України (пункт 2 глави 1 розділу І Кодексу). Відповідно до п. 3 гл. 3 розд. 1 Кодексу, експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключено оператор газотранспортної системи. Замовник послуг транспортування - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка на підставі договору транспортування, укладеного з оператором газотранспортної системи, замовляє одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) п. 2 гл. 1 розд. 1 Кодексу. Оператор газотранспортної системи здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу (пункт 7 глави 3 розділу І Кодексу). Відповідно до п. 43 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", точка входу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій природний газ надходить до газотранспортної системи від об'єктів, пов'язаних із видобутком природного газу, газосховища, установки LNG, а також від інших газотранспортних або газорозподільних систем. Згідно п. 42 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", точка виходу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій оператор газотранспортної системи доставляє природний газ, що знаходиться у газотранспортній системі, до іншої газотранспортної або газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або споживача, приєднаного до газотранспортної системи, або до об'єкта, пов'язаного із видобутком природного газу. Оформлення актів приймання-передачі природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором суміжної системи або прямим споживачем здійснюється відповідно до вимог розділу 3, технічної угоди (за наявності) та з урахуванням такого: приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором газорозподільної системи відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільних станціях і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним (підпункт 4 пункт 2 глави 7 розділу 3 Кодексу). А приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та прямим споживачем відбувається в точках комерційного обліку газу і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним (підпункт 5 пункт 2 глави 7 розділу 3I Кодексу). Відповідно до договорів купівлі-продажу природного газу, укладених відповідачем з продавцями природного газу, продавці передають газ власного видобутку та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України, передача природного газу здійснюється у віртуальних точках в газотранспортній системі. Тобто транспортування природного газу - надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу здійснює оператор газотранспортної системи. Згідно Статуту позивача, що розміщений на офіційному сайті ПАТ "Укрнафта" http://www.ukrnafta.com, ПАТ "Укрнафта" є газовидобувним підприємством. При цьому, газопроводи Охтирського НГВУ відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу і позивач не має жодних правових підстав стверджувати, що є єдиною газотранспортною організацією, що надає послуги з переміщення природного газу. Вартість транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування газу, а відноситься на собівартість видобутку газу і повинно враховуватись у ціні на газ власного видобутку. Тарифи на послуги з транспортування газу такими мережами повинні розраховуватися видобувними підприємствами згідно з калькуляцією, виходячи з рівня фактичних витрат та обсягів транспортування газу. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про ринок природного газу", оператор газотранспортної системи є юридичною особою, яка не є складовою вертикально інтегрованої організації і здійснює свою господарську діяльність незалежно від діяльності з видобутку, розподілу, постачання природного газу, діяльності оптових продавців. Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу. Здійснюючи господарську діяльність з постачання природного газу для категорії споживачів таких як населення та релігійні організації, відповідно до Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2015 року № 758, що діяла до 31 березня 2017 року включно (далі - Положення № 758), та відповідно до Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22 березня 2017 року № 187, що діє з 01 квітня 2017 року (далі - Положення № 187), відповідач є суб'єктом ринку природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу. Спеціальний обов'язок відповідача це обов'язок його як постачальника природного газу, які придбали природний газ у НАК "Нафтогаз України" відповідно до Положення № 187, постачати такий природний газ побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням. Для проведення розрахунків за спожитий природний газ постачальники природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, їх структурні підрозділи, а також оптові продавці, що здійснюють продаж природного газу таким постачальникам на виконання спеціальних обов'язків, покладених на таких продавців, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від споживачів (абзац 1 частини 6 статті 11 Закону України "Про ринок природного газу"). При цьому, відповідно до абзацу 9 частини 6 статті 11 Закону України "Про ринок природного газу", кошти перераховуються з поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритих в установах уповноваженого банку постачальниками природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, та їх структурними підрозділами згідно з Алгоритмом розподілу коштів, затвердженим Регулятором, виключно на: 1) поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового продавця, що здійснює продаж природного газу такому постачальнику на виконання спеціальних обов'язків, покладених на такого продавця; 2) поточний рахунок оператора газотранспортної системи; 3) поточний рахунок оператора газорозподільної системи; 4) поточний рахунок постачальника природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки. При цьому, пунктом 12 Положення № 758 визначено, що реалізація природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) з 01 травня 2016 року до 31 березня 2017 року розраховуються за такою формулою:

Ц р = (Ц опт +В п + Т т + Т р) х К пдв (гривень за 1000 куб. метрів), де

Ц р - роздрібна ціна на природний газ для побутових споживачів або релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності);

Ц опт - регульована оптова ціна на природний газ для постачальника природного газу на території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу;

В п - максимальна торгова націнка постачальника природного газу із спеціальними обов'язками відповідно до додатка 2;

Т т - тариф на послуги з транспортування природного газу, установлений НКРЕКП (без урахування податку на додану вартість);

Т р- тариф на послуги з розподілу природного газу, установлений НКРЕКП (без урахування податку на додану вартість);

К пдв - коефіцієнт, що враховує податок на додану вартість, визначений відповідно до Податкового кодексу України.

З 01 квітня 2017 року відповідно до пункту 13 Положення № 187 НАК "Нафтогаз України" здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 10-12 цього Положення для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються релігійними організаціями для провадження їх виробничої діяльності) за ціною, що становить 4942 гривні за 1000 куб. метрів (без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування та розподіл природного газу, які підлягають обов'язковій оплаті відповідно до умов договорів розподілу природного газу та величини торговельної надбавки (націнки) постачальника природного газу із спеціальними обов'язками, максимальний рівень якої визначений пунктом 14 цього Положення). А згідно з пунктом 14 постачальники природного газу, що закуповують природний газ у НАК "Нафтогаз України" відповідно до пунктів 10 і 11 цього Положення, зобов'язані до 01 квітня 2018 року постачати такий природний газ виключно побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за ціною, в якій торговельна надбавка (націнка) постачальника не може перевищувати 2,5 відсотка ціни природного газу, за якою такі постачальники закупили ці обсяги природного газу у НАК "Нафтогаз України" відповідно до цього Положення (без урахування податку на додану вартість).

Все вищевикладене свідчить про те, що у ціні газу, за якою відповідач постачав природний газ для населення та релігійних організацій до 31 березня 2017 року включно, та у ціні газу, за якою відповідач постачає природний газ для вказаної категорії споживачів з 01 квітня 2017 року, відсутня така складова ціни як вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, яка може бути сплачена населенням та релігійними організаціями постачальнику природного газу зі спеціальним обов'язками, який, в свою чергу, зобов'язаний сплачувати її газовидобувним компаніям.

Умови договору, що були запропоновані позивачем листом від 02 лютого 2017 року за № 24-юр-01/582, не відповідають чинному законодавству. Так, згідно пункту 1.3 проекту договору, що є предметом спору, споживач замовника - це юридична або фізична особа-підприємець, якій замовник надає послугу з постачання природного газу на підставі відповідного договору, а у пункті 2.1 запропонованого проекту договору виконавець зобов'язується надати замовнику послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу вже для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій (далі споживачів) до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору. Пунктом 2.5 проекту договору передбачається, що виконавець здійснює переміщення газу замовника на території України до ГРС, де передає його в загальному потоці в газорозподільні мережі. Відповідно до пунктів 6.1, 6.2, 6.6, додатку проекту договору, вартість послуг/тариф на переміщення прирівнюється до тарифу, встановленого постановою НКРЕКП № 2259 від 15.12.2016 року "Про внесення змін додатка до постанови НКРЕКП від 29.12.2015 року № 3159". При вивченні вказаної постанови НКРЕКП, вбачається, що викладений у новій редакції додаток містить тарифи на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для ПАТ "Укртрансгаз" відповідно до ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств. Згідно статті 4 Закону України "Про ринок природного газу", державне регулювання, формування та реалізацію державної політики на ринку природного газу здійснює Регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Вартість послуг ПАТ "Укрнафта" з переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами не затверджується Регулятором ринку природного газу НКРЕКП, а тому відповідач не має правових підстав здійснювати постачання природного газу споживачам з урахуванням вартості послуг з транспортування, що надаються ПАТ "Укрнафта", за тарифом на послуги з транспортування природного газу, установленим НКРЕКП для Оператору газотранспортної системи. Оскільки ПАТ "Укрнафта" не є Оператором ГТС застосування тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, що затверджені для іншої юридичної особи суб'єкта ринку природного газу (ПАТ "Укртрансгаз") до вартості послуг з внутрішньопромисловими мережами є неправомірним.

Позицію відповідача щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між постачальником газу та газовидобувною компанією підтверджує регулятор ринку природного газу НКРЕКП, до якого звернувся відповідач із запитом щодо правомірності оплати постачальниками природного газу, в тому числі ТОВ "Харків збут", газовидобувним підприємствам вартості транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, що знаходяться між газодобувною установкою та точкою їх підключення до газотранспортної чи газорозподільної системи та чи зобовязані учасники ринку природного газу укладати/продовжувати дію договорів на транспортування видобутого природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами. На запит Товариства НКРЕКП було надане роз'яснення (лист від 21.07.2016 року № 7389/16.2.1/7-16), яке повністю підтвердило позицію відповідача у справі.

Враховуючи вищевикладене, та те, що надання послуг ПАТ "Укрнафта" з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України, а тому для існування договірних відносин між сторонами у справі щодо переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав.

Крім того, як зазначалося вище в даному рішенні суду, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ст. 179 ГК України). У відповідності до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом. Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (ст. 187 ГК України). З урахуванням цитованих правових норм, а також ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) суд приходить до висновку про те, що позивач в даній справі повинен, крім іншого, довести наявність правових підстав для укладення договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в судовому порядку. З обставин справи вбачається, що відповідно цьому в предмет доказування позивача, крім іншого, входить доведення наявності правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, передбачених ч.2 ст.649 ЦК України, та/або наявність державного замовлення, та/або наявність прямої вказівки закону, яка би встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, передбаченої ст.ст. 179, 187 ГК України, та/або наявність угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду та/або наявність відповідного попереднього договору, передбачених ст. 187 ГК України. Натомість в даному випадку позивач доказів наявності таких фактів суду не надав. Позивач не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки Закону України, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору.

Посилання позивача на ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України та на судове рішення у справі № 917/1248/16, сторонами у якій були ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз", є безпідставним; у вказаній справі не брали участь особи, що є сторонами у цій справі - ТОВ "Харківгаз Збут" та ПАТ Укрнафта в особі НВГУ Охтирканафтогаз. Отже зазначене рішення не має преюдиційного характеру. Не носить назване рішення і прецедентного характеру, оскільки дані справи не є аналогічними. У справі № 917/1248/16 відповідні вимоги ґрунтувалися, в тому числі, на укладеному між сторонами раніше договорі про переміщення природного газу. Наразі ж такий договір між сторонами раніше не укладався, не укладався і попередній договір про обов'язок укласти в майбутньому договір про переміщення природного газу.

Більш того, суд враховує п. 36 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07 квітня 2008 року № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" в якому визначено, що згідно з частиною другою статті 187 Господарського кодексу України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Позивач же, лише в лютому 2017 року звернувся до відповідача з пропозицією укласти спірний договір, а в позовній заяві просить суд визнати укладений спірний договір з 01 квітня 2016 року, тобто на минуле, що є неприпустимим.

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача, як в необґрунтованих та безпідставно заявлених.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду даної справи суд покладає на позивача.

З огляду на наведене та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 17.07.2017 р.

Суддя ОСОБА_7

справа № 922/1592/17