РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017Справа №910/8628/17

За позовом Державного підприємства «Шепетівський ремонтний завод»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд»
простягнення 37249 грн. 69 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.05.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Шепетівський ремонтний завод» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» про стягнення 37249 грн. 69 коп., з яких 27997 грн. 20 коп. основного боргу, 1445 грн. 88 коп. пені, 1959 грн. 80 коп. ш/с, 1143 грн. 67 коп. процентів за користування коштами та 4703 грн. 14 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що між позивачем та відповідачем було складено Договір поставки № 12 від 01.12.2014 та позивачем 16.12.2014 на адресу відповідача були направлені два примірники вказаного договору поставки для підписання відповідачем. При цьому, позивач зазначає, що ним у повному обсязі були виконані умови Договору поставки № 12 від 01.12.2014, зокрема позивач здійснив відповідачу попередню оплату у розмірі 59184 грн. 78 коп., однак відповідач не у повному обсязі поставив відповідачу товар, а саме відповідачем недопоставлено позивачу товар на суму 27997 грн. 20 коп., у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у зв'язку з недопоставкою товару на суму 27997 грн. 20 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 1445 грн. 88 коп., ш/с у розмірі 1959 грн. 80 коп., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1143 грн. 67 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4703 грн. 14 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 порушено провадження у справі № 910/8628/17; розгляд справи призначено на 23.06.2017.

23.06.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач виклав прохальну частину позовної заяви без скорочень, зазначивши, що просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 37249 грн. 69 коп., з яких 27997 грн. 20 коп. основного боргу, 1445 грн. 88 коп. пені, 1959 грн. 80 коп. штрафу, нарахованого відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України, 1143 грн. 67 коп. процентів за користування коштами та 4703 грн. 14 коп. інфляційних втрат.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 визначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Суд зазначає, що подана позивачем заява про уточнення позовних вимог не є іншим позовом, не змінює розмір, предмет та підставу позову, а у вказаній заяві позивачем викладено прохальну частину позовної заяви без скорочень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 11.07.2017.

06.07.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, призначеному на 11.07.2017, за відсутності представника позивача.

Представник позивача у судове засідання 11.07.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 23.06.2017 та розпискою про відкладення розгляду справи від 23.06.2017; 06.07.2017 через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, призначеному на 11.07.2017, за відсутності представника позивача.

Представник відповідача у судове засідання 11.07.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 31.05.2017, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Крім того, ухвала Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 про порушення провадження у справі № 910/8628/17 була направлена на адресу відповідача, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 31.05.2017, та була повернута відділенням поштового зв'язку у зв'язку з тим, що адресата не знайдено, що підтверджується довідкою відділення поштового зв'язку про повернення поштового відправлення.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань сторін про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 11.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачем долучено до позовної заяви копію документу з назвою «Договір поставки № 12» від 01.12.2014 (надалі - проект Договору поставки № 12 від 01.12.2014), який підписано директором Державного підприємства «Шепетівський ремонтний завод» та скріплений печаткою позивача.

У преамбулі до вказаного проекту договору зазначено, що він укладений між Державним підприємством «Шепетівський ремонтний завод» (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (постачальник, відповідач).

Відповідно до п. 1.1 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 за цим договором постачальник продає, а покупець купує шоломофони та запчастини до автотехніки, надалі товар, відповідно до заявок покупця. Номенклатура може змінюватись по узгодженню сторін в розмірах суми договору.

Згідно з п. 2.1 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 поставка товару здійснюється за цінами, указаними в рахунках.

Відповідно до п. 2.4 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 розрахунки по договору здійснюються в українських гривнях на розрахунковий рахунок продавця. Умови оплати: 100% передоплати. По узгодженню сторін можливі інші умови оплати, що повинні бути обумовлені додатково.

Згідно з п. 3.1 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 поставка товару здійснюється постачальником (перевізником «Нова пошта», або додатковою за адресою Покупця), відповідно до кількості та асортименту, що визначені у рахунках та видаткових накладних.

Відповідно до п. 3.3 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 строк поставки товару - 15 днів з моменту передоплати.

Відповідно до п. 3.4 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 приймання-передача товару за кількістю та якістю здійснюється за місцем її поставки повноваженими представниками сторін. За результатами приймання-передачі сторонами підписується накладна.

Відповідно до п. 5.1 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як встановлено судом, проект Договору поставки № 12 від 01.12.2014 не підписаний уповноваженим представником відповідача та на ньому відсутній відбиток печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд».

У позовній заяві позивач зазначив, що 16.12.2014 на адресу відповідача у двох примірниках був надісланий для підписання вказаний Договір поставки № 12 від 01.12.2014, складений позивачем.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що листом № 1045 від 11.05.2015 він звернувся до відповідача про повернення позивачу підписаного відповідачем примірника Договору поставки № 12 від 01.12.2014 (копія листа № 1045 від 11.05.2015 долучена позивачем до позовної заяви).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Водночас, як встановлено судом, проект Договору поставки № 12 від 01.12.2014 не підписаний уповноваженим представником відповідача та на ньому відсутній відбиток печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд».

При цьому, ухвалами суду від 01.06.2017 та від 23.06.2017 було зобов'язано відповідача надати суду копію Договору поставки № 12 від 01.12.2014 з підписами уповноваженої особи відповідача та відбитком печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Орніт Лтд".

Однак, відповідачем не було надано суду жодних письмових пояснень щодо укладення даного Договору поставки № 12 від 01.12.2014.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

У позовній заяві позивач зазначив, що 16.12.2014 на адресу відповідача у двох примірниках був надісланий для підписання вказаний Договір поставки № 12 від 01.12.2014, складений позивачем.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що листом № 1045 від 11.05.2015 він звернувся до відповідача про повернення позивачу підписаного відповідачем примірника Договору поставки № 12 від 01.12.2014 (копія листа № 1045 від 11.05.2015 долучена позивачем до позовної заяви).

Однак, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу для підписання проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014, тобто не надано доказів звернення до відповідача із пропозицією (офертою) укласти Договір поставки № 12 від 01.12.2014.

За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів направлення відповідачу проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014, суд не може дійти висновку про отримання відповідачем проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Суд зазначає, що поняття повнота та безумовність оферти є одночасно необхідними, а існування одночасно двох названих умов до акцепту є достатнім для того, що констатувати, що відповідь на оферту є такою, що дає змогу зробити висновок про згоду акцептанта з офертою та з її умовами. Неповнота та небезумовність відповіді на пропозицію укласти договір не є акцептом, тобто є умовами для констатації факту відмови акцептанта від пропозиції, а з іншого боку неповнота та не безумовність відхиляють початкову оферту. Іншими словами неповнота та не безумовність акцепту є умовами припинення оферти.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп. (копія рахунку долучена позивачем до позовної заяви та до матеріалів справи 06.07.2017).

У вказаному рахунку на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп. зазначено, що він виставлений для оплати позивачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійним комплексом) у кількості 20 штук; підстава - основний договір.

Судом встановлено, що 23.12.2014 позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 19796 грн. 40 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до матеріалів справи 06.07.2017 (призначення платежу - за шлемофони згідно з рахунком № 1212 від 22.12.2014).

Судом встановлено, що 29.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 5 штуки) на суму 4949 грн. 10 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000089 від 29.12.2014, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на рахунок № СФ-000022 від 22.12.2014.

Крім того, судом встановлено, що 29.12.2015 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 15 штук) на суму 14847 грн. 30 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000088 від 29.12.2015, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на рахунок № СФ-0000122 від 22.12.2014.

Таким чином, з огляду на те, що у рахунку № 122 від 22.12.2014, виставленому відповідачем, так само як і у видатковій накладній №РН-0000089 від 29.12.2014 на суму 4949 грн. 10 коп. та видатковій накладній № РН-0000088 від 29.12.2015 на суму 14847 грн. 30 коп., на підстав яких відповідачем було поставлено товар позивачу, відсутнє посилання на реквізити Договору поставки № 12 від 01.12.2014, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказані поставки були здійснені відповідачем за Договором поставки № 12 від 01.12.2014.

Судом встановлено, що відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп. (копія рахунку долучена позивачем до позовної заяви та до матеріалів справи 06.07.2017).

У вказаному рахунку на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп. на суму 9391 грн. 38 коп. зазначено, що він виставлений для оплати позивачем товару - спідометру СП11024в у кількості 5 шт, та тахометру ТЭ4В у кількості 3 штуки; підстава - основний договір.

Судом встановлено, що 03.12.2014 позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 9391 грн. 38 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до матеріалів справи 06.07.2017 (призначення платежу - за спідометр, тахометр згідно з рахунком № 116 від 02.12.2014).

Судом встановлено, що 05.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (тахометр ТЕ4В у кількості 3 штуки) на суму 5395 грн. 50 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000081 від 05.12.2014 на суму 5395 грн. 50 коп., яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на рахунок № СФ-0000116 від 02.12.2014.

Крім того, судом встановлено, що 12.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (спідометр СП-11024в у кількості 4 штуки) на суму 3196 грн. 70 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000083 від 12.12.2014 на суму 3196 грн. 70 коп., яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на рахунок № СФ-0000116 від 02.12.2014.

Крім того, судом встановлено, що 12.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (спідометр СП-11024в у кількості 1 штука) на суму 799 грн. 18 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000082 від 12.12.2014 на суму 799 грн. 18 коп., яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на рахунок № СФ-0000116 від 02.12.2014.

Таким чином, з огляду на те, що у рахунку № 116 від 02.12.2014, виставленому відповідачем, так само як і у видатковій накладній №РН-0000083 від 12.12.2014 на суму 3196 грн. 70 коп., у видатковій накладній № РН-0000082 від 12.12.2014 на суму 799 грн. 18 коп. та у видатковій накладній № РН-0000081 від 05.12.2014 на суму 5395 грн. 50 коп., на підставі яких відповідачем було поставлено товар позивачу, відсутнє посилання на реквізити Договору поставки № 12 від 01.12.2014, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказані поставки були здійснені відповідачем за Договором поставки № 12 від 01.12.2014.

Судом встановлено, що відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. (копія рахунку долучена позивачем до позовної заяви та до матеріалів справи 06.07.2017).

У вказаному рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. зазначено, що він виставлений для оплати позивачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійним комплексом) у кількості 30 штук; підстава - основний договір (від руки міститься напис - Договір № 33 від 12.01.15).

При цьому, сторонами не надано суду будь-яких письмових пояснень щодо наявності на рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. напису, вчиненого від руки «Договір № 33 від 12.01.2015», так само як і не надано суду копії вказаного договору.

Судом встановлено, що 19.02.2015 позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 29997 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 209 від 19.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., яке долучено позивачем до позовної заяви (призначення платежу - за шоломи згідно з рахунком № 9 від 16.02.2015).

Судом встановлено, що 11.05.2016 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 2 штуки) на суму 1999 грн. 80 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000032 від 11.05.2016, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на рахунок № СФ-0000009 від 16.02.2015.

Таким чином, з огляду на те, що у рахунку № 9 від 16.02.2015, виставленому відповідачем, так само як і у видатковій накладній №РН-0000032 від 11.05.2016 на суму 1999 грн. 80 коп., на підставі якої відповідачем було поставлено товар позивачу, відсутнє посилання на реквізити Договору поставки № 12 від 01.12.2014, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказана поставка була здійснена відповідачем за Договором поставки № 12 від 01.12.2014.

Доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, які б засвідчували волевиявлення відповідача укласти Договір поставки № 12 від 01.12.2014 (відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України), матеріали справи не містять, зокрема доказів, які б однозначно свідчили про акцепт відповідачем умов проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 (наприклад, посилання на реквізити вказаного договору у виставлених відповідачем рахунках на оплату та видаткових накладних, складних сторонами за фактом поставки товарів, вказаних у рахунках). Зокрема, суд зазначає, що виставлення відповідачем вищевказаних рахунків не може бути належним та достатнім доказом у підтвердження обставин щодо акцепту відповідачем умов, викладених у проекті договору поставки № 12 від 01.12.2014, враховуючи відсутність посилання в них на вказаний договір.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність в матеріалах справи доказів, що поставка товару була здійснена відповідно саме на умовах Договору поставки № 12 від 01.12.2014.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 644 Цивільного кодексу України, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, суд оцінює рахунки-фактури, виставлені відповідачем, як форму пропозиції укласти договір щодо поставки зазначеного у ньому переліку товару за вказаною вартістю (предмет договору як істотна умова). При цьому, про обставини щодо повного та безумовного прийняття такої пропозиції (акцепт) позивачем свідчать дії позивача щодо оплати таких рахунків.

Як встановлено судом, відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп. для оплати позивачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійним комплексом) у кількості 20 штук.

У вказаному рахунку не встановлено строку оплати його позивачем (строку акцепту).

Як встановлено судом, 23.12.2014 (протягом нормального необхідного для цього часу) позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 19796 грн. 40 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до матеріалів справи 06.07.2017 (призначення платежу - за шлемофони згідно з рахунком № 1212 від 22.12.2014).

Тобто, позивачем було у повному обсязі оплачено виставлений відповідачем рахунок на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп., що свідчить про повне та безумовне прийняття позивачем пропозиції укласти договір поставки на умовах, викладених відповідачем у вказаному рахунку.

Таким чином, зважаючи на те, що у рахунку на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп. було вказано найменування товару, його кількість (предмет договору) та ціна, шляхом прийняття позивачем (акцептуванням) оферти відповідача (викладеної у рахунку на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп.) у зв'язку з його оплатою у повному обсязі (відповідно до банківської виписки з рахунку позивача), між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки на умовах, запропонованих відповідачем у рахунку на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп., а саме щодо поставки відповідачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійною комплектацією) у кількості 20 штук загальною вартістю 19796 грн. 40 коп.

Як встановлено судом, 29.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 5 штуки) на суму 4949 грн. 10 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000089 від 29.12.2014, та 29.12.2015 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 15 штук) на суму 14847 грн. 30 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000088 від 29.12.2015.

Таким чином, враховуючи, що рахунок на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп. був виставлений відповідачем позивачу для оплати товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійним комплексом) у кількості 20 штук, позивачем було у повному обсязі оплачено вказаний рахунок, а відповідачем було у повному обсязі та на повну вартість поставлено позивачу товар, вказаний у рахунку на оплату № 122 від 22.12.2014 на суму 19796 грн. 40 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000089 від 29.12.2014 на суму 4949 грн. 10 коп. та видатковою накладною № РН-0000088 від 29.12.2015 на суму 14847 грн. 30 коп., суд дійшов висновку, що відповідач у повному обсязі виконав зобов'язання з поставки позивачу товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійним комплексом) у кількості 20 штук на суму 19796 грн. 40 коп.

Крім того, як встановлено судом, відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп. для оплати позивачем товару - спідометру СП11024в у кількості 5 шт, та тахометру ТЭ4В у кількості 3 штуки.

У вказаному рахунку не встановлено строку оплати його позивачем (строку акцепту).

Як встановлено судом, 03.12.2014 (протягом нормального необхідного для цього часу) позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 9391 грн. 38 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до матеріалів справи 06.07.2017 (призначення платежу - за спідометр, тахометр згідно з рахунком № 116 від 02.12.2014).

Тобто, позивачем було у повному обсязі оплачено виставлений відповідачем рахунок на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп., що свідчить про повне та безумовне прийняття позивачем пропозиції укласти договір поставки на умовах, викладених відповідачем у вказаному рахунку.

Таким чином, зважаючи на те, що у рахунку на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп. було вказано найменування товару, його кількість (предмет договору) та ціна, шляхом прийняття позивачем (акцептуванням) оферти відповідача (викладеної у рахунку на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп.) у зв'язку з його оплатою у повному обсязі (відповідно до банківської виписки з рахунку позивача), між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки на умовах, запропонованих відповідачем у рахунку на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп., а саме щодо поставки відповідачем товару - спідометру СП11024в у кількості 5 шт, та тахометру ТЭ4В у кількості 3 штуки загальною вартістю 9391 грн. 38 коп.

Як встановлено судом, 05.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (тахометр ТЕ4В у кількості 3 штуки) на суму 5395 грн. 50 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000081 від 05.12.2014 на суму 5395 грн. 50 коп., 12.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (спідометр СП-11024в у кількості 4 штуки) на суму 3196 грн. 70 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000083 від 12.12.2014 на суму 3196 грн. 70 коп., та 12.12.2014 відповідач поставив позивачу товар (спідометр СП-11024в у кількості 1 штука) на суму 799 грн. 18 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000082 від 12.12.2014 на суму 799 грн. 18 коп.

Таким чином, враховуючи, що рахунок на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп. був виставлений відповідачем позивачу для оплати товару - спідометру СП11024в у кількості 5 шт, та тахометру ТЭ4В у кількості 3 штуки, позивачем було у повному обсязі оплачено вказаний рахунок, а відповідачем було у повному обсязі та на повну вартість поставлено позивачу товар, вказаний у рахунку на оплату № 116 від 02.12.2014 на суму 9391 грн. 38 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000083 від 12.12.2014 на суму 3196 грн. 70 коп., видатковою накладною № РН-0000082 від 12.12.2014 на суму 799 грн. 18 коп. та видатковою накладною № РН-0000081 від 05.12.2014 на суму 5395 грн. 50 коп., суд дійшов висновку, що відповідач у повному обсязі виконав зобов'язання з поставки позивачу товару - спідометру СП11024в у кількості 5 шт, та тахометру ТЭ4В у кількості 3 штуки на загальну суму 9391 грн. 38 коп.

Крім того, як встановлено судом, відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. для оплати позивачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійним комплексом) у кількості 30 штук.

У вказаному рахунку не встановлено строку оплати його позивачем (строку акцепту).

Як встановлено судом, 19.02.2015 позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 29997 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 209 від 19.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., яке долучено позивачем до позовної заяви (призначення платежу - за шоломи згідно з рахунком № 9 від 16.02.2015).

Тобто, позивачем було у повному обсязі оплачено виставлений відповідачем рахунок на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., що свідчить про повне та безумовне прийняття позивачем пропозиції укласти договір поставки на умовах, викладених відповідачем у вказаному рахунку.

Таким чином, зважаючи на те, що у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. було вказано найменування товару, його кількість (предмет договору) та ціна, шляхом прийняття позивачем (акцептуванням) оферти відповідача (викладеної у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.) у зв'язку з його оплатою у повному обсязі (відповідно до платіжного доручення № 209 від 19.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.), між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки на умовах, запропонованих відповідачем у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., а саме щодо поставки відповідачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійною комплектацією) у кількості 30 штук загальною вартістю 29997 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, 11.05.2016 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 2 штуки) на суму 1999 грн. 80 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000032 від 11.05.2016.

Будь-яких інших доказів здійснення відповідачем поставки позивачу товару, вказаного у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., а саме доказів поставки шлемофонів ТШЗ-03 у кількості 28 штук (30 штук - «мінус» 2 штуки) на суму 27997 грн. 20 коп. (враховуючи, що вартість одного шлемофону становить 999 грн. 90 коп. разом з ПДВ) відповідачем суду не надано (копій відповідних видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, актів приймання-передачі товару, тощо).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 27997 грн. 20 коп., які позивач просить суд стягнути з відповідача як заборгованість, є вартістю непоставленого відповідачем товару (шлемофонів ТШЗ-03) у кількості 28 штук загальною вартістю 27997 грн. 20 коп. за рахунком на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, суд дійшов висновку про відсутність доказів укладення між позивачем та відповідачем Договору поставки № 12 від 01.12.2014, на який посилається позивач у позовній заяві, в тому числі щодо відсутності доказів направлення позивачем оферти відповідачу у вигляді проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014, та відсутності зі сторони відповідача доказів вчинення будь-який дій, які б свідчили про наявність волевиявлення відповідача на укладення договору поставки саме на умовах, які викладено у проекті Договору поставки № 12 від 01.12.2014.

Як встановлено судом, шляхом прийняття позивачем (акцептуванням) оферти відповідача (рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.) у зв'язку з його оплатою у повному обсязі (відповідно до платіжного доручення № 209 від 19.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.), між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки на умовах, запропонованих відповідачем у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., а саме щодо поставки відповідачем товару - шлемофонів ТШ-3 (з гарантійною комплектацією) у кількості 30 штук загальною вартістю 29997 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, 11.05.2016 відповідач поставив позивачу товар (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 2 штуки) на суму 1999 грн. 80 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000032 від 11.05.2016.

Будь-яких інших доказів здійснення відповідачем поставки позивачу товару, вказаного у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., а саме доказів поставки шлемофонів ТШЗ-03 у кількості 28 штук (30 штук - «мінус» 2 штуки) на суму 27997 грн. 20 коп. відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд зазначає, що у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. не встановлено строку поставки відповідачем товару, зазначеного у вказаному рахунку.

Доказів погодження сторонами строку здійснення відповідачем поставки товару, вказаного у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. (шлемофонів ТШЗ-03 у кількості 30 штук), сторонами суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача із вимогою (в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України) про поставку товару, вказаного у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.

Разом з тим, позивачем долучено до матеріалів справи 06.07.2017 копію претензії (вих. № 813 від 24.03.2017), адресовану відповідачу та в якій позивач просить відповідача сплатити позивачу заборгованість у розмірі 36106 грн. 94 коп. за Договором поставки № 12 від 01.12.2014, в тому числі суму основного боргу у розмірі 27997 грн. 20 коп.; та докази направлення вказаної претензії відповідачу (копію фіскального чеку та поштового конверту).

Тобто, у вказаній претензії позивач не вимагає від відповідача поставити товар, вказаний у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп. (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 28 штук - кількість недопоставленого товару), а просить повернути попередню оплату за вказаний товар.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача саме із вимогою про поставку товару (не надано доказів встановлення строку поставки товару у порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України), а з долученої позивачем до матеріалів справи претензії вбачається лише те, що позивач просить відповідача платити заборгованість у загальному розмірі 36106 грн. 94 коп.

Вказане свідчить про недоведення позивачем настання строку поставки у продавця (відповідача) поставити позивачу шлемофони ТШЗ-03 у кількості 28 штук на суму 27997 грн. 20 коп. (залишок непоставленого товару відповідно до рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.) та, відповідно, наявності прострочення у останнього з виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, право покупця на повернення суми попередньої оплати виникає у випадку прострочення виконання продавцем обов'язку з поставки товару, тобто у випадку невиконання продавцем обов'язку з поставки товару у встановлений строк.

Водночас, як встановлено судом, сторонами не надано будь-яких доказів погодження строку поставки товару за рахунком на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп., та позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача із вимогою поставити товар (в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України) за вказаним рахунком.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що фактичними обставинами справи та наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати (у розмірі вартості непоставленого товару (шлемофони ТШЗ-03 у кількості 28 штук), визначеного у рахунку на оплату № 9 від 16.02.2015 на суму 29997 грн. 00 коп.), що становить 27997 грн. 20 коп.), оскільки таке право виникає у покупця (позивача) у випадку прострочення виконання продавцем (відповідачем) обов'язку з поставки товару, тоді як факту прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки товару позивачем суду не доведено.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Однак, суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав відповідачем, з огляду на заявлені предмет (стягнення частини суми попередньої оплати) та підстави (невиконання відповідачем обов'язку з поставки товару) позову, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Шепетівський ремонтний завод» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» суми попередньої оплати у розмірі 27997 грн. 20 коп. задоволенню не підлягають.

При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача вартості непоставленого товару на суму 27997 грн. 20 коп. (по суті, попередньої оплати у розмірі 27997 грн. 20 коп.) у випадку прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки товару, тобто з інших підстав.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 1445 грн. 88 коп. за період з 10.05.2016 по 30.06.2016, нараховану з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ на суму заборгованості 27997 грн. 20 коп.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Позивач не вказує у позовній заяві та розрахунку пені, долученому до позовної заяви, чи заявлена до стягненню з відповідача пеня, нарахована за прострочення поставки товару чи за прострочення повернення суми попередньої оплати.

Водночас, відповідно до п. 4.3 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 у разі прострочення терміну передачі товару постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недопоставленого товару за весь час прострочення.

Тобто, умовами п. 4.3 проекту Договору поставки № 12 від 01.12.2014 передбачено право позивача на стягнення з відповідача пені у зв'язку з простроченням поставки товару, тобто у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

Однак, як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами Договору поставки № 12 від 01.12.2014.

Разом з тим, відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Державного підприємства «Шепетівський ремонтний завод» підприємство є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром».

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач є суб'єктами господарювання, що належать до державного сектору економіки, з огляду на що за порушення виконання зобов'язань (у випадку та порядку, передбаченими вказаною нормою) наявні підстави для нарахування пені на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Водночас, як встановлено судом, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки шлемофонів у кількості 28 штук на суму 27997 грн. 20 коп. (за рахунком на оплату № 9 від 16.02.2015), а отже підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення поставки вказаного товару відсутні.

Таким чином, суд відмовляє Державному підприємству «Шепетівський ремонтний завод» в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» про стягнення пені у розмірі 1445 грн. 88 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 1959 грн. 80 коп. (27997 грн. 20 коп. * 7%), нарахований на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Водночас, як встановлено судом, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки шлемофонів у кількості 28 штук на суму 27997 грн. 20 коп. (за рахунком на оплату № 9 від 16.02.2015), а отже підстави для стягнення з відповідача штрафу за прострочення поставки вказаного товару відсутні.

Таким чином, суд відмовляє Державному підприємству «Шепетівський ремонтний завод» в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» про стягнення штрафу у розмірі 1959 грн. 80 коп.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування грошовими коштами (нараховані на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України) у розмірі 1143 грн. 67 коп. за період з 31.12.2015 по 10.05.2017 та інфляційні втрати у розмірі 4703 грн. 14 коп. за період з січня 2016 року по березень 2017 року (нараховані на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає у кредитора у випадку прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Однак, як встановлено судом позивачем не доведено наявності у нього права на повернення попередньої оплати у розмірі 27997 грн. 20 коп., а отже і виникнення у відповідача обов'язку щодо її здійснення, та відповідно наявності прострочення виконання такого обов'язку.

Будь-яких інших грошових зобов'язань за договором поставки у відповідача не виникало з огляду на правову природу договору поставки.

З огляду на викладене, суд відмовляє Державному підприємству «Шепетівський ремонтний завод» в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орніт Лтд» про стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 1143 грн. 67 коп. та інфляційних втрат у розмірі 4703 грн. 14 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 19.07.2017

Суддя І.М. Отрош