ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р.Справа № 916/3388/15

Господарський суд Одеської області

У складі колегії суддів:

Головуючого судді Желєзної С.П.,

Судді Цісельського О.В., Щавинської Ю.М.

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Гамар В.І. за довіреністю №Н-2 від 25.08.2016р.;

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю №1153 від 18.12.2014р.; ОСОБА_4 за довіреністю №139 від 22.03.2016р.

Від третьої особи: не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства "НІКА-2" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області в особі Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "НІКА-2" (далі по тексту - ПП "НІКА-2") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5.) про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2014р., індексний НОМЕР_2, бланк серії НОМЕР_1 комплексу будівель та споруд бази відпочинку „Лідія", що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд НОМЕР_3 в частині, що стосується будівель та споруд: літери „А" (бар), „Б" (щитова), „Ж" (склад), „Ї" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 ( каналізація).

Ухвалою від 17.08.2015р. господарським судом у порядку ст. 27 ГПК України було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Білгород-Дністровське міськрайонне управління юстиції в Одеській області в особі Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області.

21.06.2017р. ПП "НІКА-2" було подано до господарського суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з неї справи №916/495/14 за позовом ПП "НІКА-2" до ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності. Необхідність зупинення провадження у даній справі ПП "НІКА-2" обґрунтовує похідним характером свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2014р. №24911851 від свідоцтва про право власності від 22.11.2012р., яке, в свою чергу, є предметом оскарження у межах справи №916/495/14. При цьому, позивач зазначає, що вирішення питання щодо недійсності свідоцтва про право власності від 30.07.2014р. №24911851 взаємопов'язане із вирішенням питання про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 22.11.2012р.

Згідно зі ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

У п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що ст. 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи. Сама по собі взаємопов'язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі, а також саме по собі зазначення про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування ч. 1 ст. 79 ГПК України.

З огляду на викладене вище, а також приймаючи до уваги не наведення з боку позивача господарському суду жодних доводів на підтвердження дослідження судом у межах справи №916/495/14 обставин, які входять до предмета доказування у межах даної справи, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ПП "НІКА-2" про зупинення провадження у даній справі, у зв'язку з чим, судом було відмовлено у його задоволенні.

Окрім того, 21.06.2017р. позивач звернувся до господарського суду із клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи по даній справі, на вирішення якої ПП "НІКА-2" пропонувало поставити наступні запитання:

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область) робочому проекту "Реконструкції бази відпочинку "Лідія" на 72 відпочивальника, Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області", що має позитивний звіт №16 16-01066-11 від 02.11.2011р.?

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область), які визначені витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014р. НОМЕР_4 - об'єктам, що визначені Декларацією про початок виконання будівельних робіт від 02.03.2012р., що зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області від 07.03.2012р. №ОД9?

Необхідність проведення судової експертизи позивач обґрунтовує наявністю підстав для встановлення судом факту невідповідності побудованих (реконструйованих) об'єктів нерухомості, право власності на які підтверджується оскаржуваним свідоцтвом, робочому проекту „Реконструкція бази відпочинку „Лідія" на 72 відпочивальника, Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області".

Відповідно до ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу. Сторони і прокурор, який бере участь в судовому процесі, мають право до початку проведення судової експертизи заявити відвід судовому експерту в порядку та з підстав, зазначених у частинах п'ятій і шостій статті 31 цього Кодексу.

Положеннями абзацу 2 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23 березня 2012 року N 4 судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду від 09.10.2015р. по даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої було постановлено наступні запитання (з урахуванням ухвали від 23.10.2015р. про виправлення описки):

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область) робочому проекту "Реконструкції бази відпочинку "Лідія" на 72 відпочивальника, Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області?

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область), які визначені витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014р. НОМЕР_4 - об'єктам, що визначені Декларацією про готовність об'єкту до експлуатації, що зареєстровані інспекцією ДАБК в Одеській області №ОД 92 від 02.04.2014р.?

У зв'язку з надходженням до господарського суду клопотання експерта від 28.12.2015р про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, провадження по даній справі було поновлено, справа призначена до розгляду у судовому засіданні; зобов'язано відповідача надати технічний паспорт (з відображенням місця розташування об'єктів та об'ємно-планувальних показників) на базу відпочинку "Лідія", розташовану за адресою: Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область станом на даний час; проект "Реконструкція бази відпочинку "Лідія" в повному об'ємі.

Ухвалою від 23.02.2016р. господарським судом було зупинено провадження у справі для подальшого проведення судової експертизи за наявними в матеріалах справи документами. При цьому, господарський суд зазначає, що відповідачем не було надано суду витребувані документи. 18.03.2016р. матеріали справи №916/3388/15 надійшли до господарського суду разом із повідомленням №6847/24 про неможливість надання висновку за матеріалами справи.

Ухвалою господарського суду від 14.04.2016р. по даній справі знов було призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання:

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область) робочому проекту "Реконструкції бази відпочинку "Лідія" на 72 відпочивальника, Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області, що має позитивний звіт №16 16-01066-11 від 02.11.2011р.?

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область), які визначені витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014р. НОМЕР_4 - об'єктам, що визначені Декларацією про початок виконання будівельних робіт від 02.03.2012р., що зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області від 07.03.2012р. №ОД9?

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область) робочому проекту "Реконструкції бази відпочинку "Лідія" на 72 відпочивальника, Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області?

- Чи відповідають будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" (комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область), які визначені витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014р. НОМЕР_4 - об'єктам, що визначені Декларацією про готовність об'єкту до експлуатації, що зареєстровані інспекцією ДАБК в Одеській області №ОД 92 від 02.04.2014р.?

У зв'язку з надходженням до господарського суду клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, провадження у справі було поновлено, справу призначено до розгляду у судовому засіданні, зобов'язано відповідача надати якісні копії технічних паспортів (в повному об'ємі) на об'єкти нерухомості, які розташовані на території бази відпочинку "Лідія" за адресою: Будацька коса, (біля смт. Затока), Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, Одеська область.

Ухвалою від 21.06.2016р. господарським судом було зупинено провадження у справі для подальшого проведення судової експертизи за наявними в матеріалах справи документами. При цьому, господарський суд зазначає, що відповідачем не було надано суду витребувані документи. 16.08.2016р. матеріали справи №916/3388/15 надійшли до господарського суду разом із повідомленням №2339/24 про неможливість надання висновку за матеріалами справи.

При вирішення питання щодо наявності підстав для призначення по даній справі чергової судової експертизи, господарським судом було враховано як підстави позовних вимог ПП "НІКА-2", заявлених у межах даної справи, які ґрунтуються на порушенні приписів Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", так і наявність в матеріалах справи повідомлень судових експертів №6847/24 від 23.02.2016р. та №2339/24 від 02.08.2016р. про неможливість надання висновку за матеріалами справи №916/3388/15.

З огляду на підстави заявленого ПП „НІКА-2" позову, а також наявність в матеріалах справи двох повідомлень експертної установи про неможливість надання висновку за матеріалами справи №916/3388/15, судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

26.06.2017р. до господарського суду від приватного підприємства "НІКА-2" надійшла заява про зміну предмета позову, у відповідності до якої позивач просить суд: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.07.2014р., індексний НОМЕР_2, бланк серії НОМЕР_1 комплексу будівель та споруд бази відпочинку „Лідія", що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд НОМЕР_3 в частині, що стосується будівель та споруд: літери „А" (бар), „Б" (щитова), „Ж" (склад), „1К" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 ( каналізація); усунути перешкоди у користуванні майном, що належить позивачу, шляхом знесення капітальних споруд літери „А" (бар), „Б" (щитова), „Ж" (склад), „1К" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 ( каналізація) та демонтажу будівель тимчасового характеру.

За результатами розгляду заяви приватного підприємства "НІКА-2" про зміну предмета позову господарський суд, враховуючи, що розгляд справи по суті ще не розпочався, дійшов висновку про необхідність прийняття до розгляду позовних вимог, які були викладені у п. 1 заяви про зміну предмета позову та про відсутність правових підстав для прийняття до розгляду вимог, викладених у п. 2 заяви про зміну предмета позову про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки викладена вимога фактично спрямована на подання іншого позову. При цьому, під час розгляду такої заяви у судовому засіданні, яке відбулось 26.06.2017р. господарський суд дійшов висновку, що зміна формулювання позовних вимог, викладених у п. 1 заяви від 26.06.2017р. не може розцінюватись судом у якості зміни предмета позову, яким було та залишилося визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Представник третьої особи у судові засідання жодного разу не з'явився, про прочини неявки суд не повідомляв. Окрім того, третьою особою не було надано суду письмових пояснень на позовну заяву ПП "НІКА-2". .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

ПП "НІКА-2" є власником земельної ділянки 1,3937 га, яка розташована між базами відпочинку „Незабудка" і „Лідія" біля селища Затока, Білгород-Дністровський р-н, Одеська область; цільовим використанням вказаної земельної ділянки є обслуговування і реконструкція бази відпочинку „Комунальник", що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 03.09.2007р.

Рішенням Білгород-Дністровської районної ради „Про надання земельної ділянки на Будацькій косі біля селища Затока в довгострокову оренду приватному підприємцю ОСОБА_5 для забудови та обслуговування бази відпочинку „Лідія" від 07.09.2001р. № 479-XXIII було затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,9872 га та надано вказану земельну ділянку приватному підприємцю ОСОБА_5 у довгострокову оренду строком на 49 років для забудови та обслуговування бази відпочинку „Лідія".

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2007 року по справі №2-2971 задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 було задоволено, визнано за нею право власності на самовільні будівлі, розташовані на території Будацької Коси, біля селища Затока, база відпочинку "Лідія", а саме на будівлі: щитова літ. "Б"; навіс літ. "б"; склад літ. „Ж"; навіс літ. "ж"; бар літ. "А"; будинок відпочинку літ. "ї"; навіс літ. "ї".

21.12.2007р. Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією було видано ОСОБА_5 свідоцтво право власності на комплекс будівель та споруд бази відпочинку „Лідія", які розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, комплекс будівель та споруд НОМЕР_3.

При цьому, рішенням Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області „Про оформлення права власності на будівлі бази відпочинку „Лідія" за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, Білгород-Дністровський район, комплекс будівель та споруд НОМЕР_3" від 13.11.2012р. №205/2012 було вирішено, зокрема, оформити за ОСОБА_5 право власності на комплекс будівель та споруд НОМЕР_3. На підставі вказаного рішення, 22.11.2012р. виконавчим комітетом Шабівської сільської ради було видано відповідачу свідоцтво про право власності на комплекс будівель та споруд бази відпочинку „Лідія", який розташований за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Шабівська, комплекс будівель та споруд НОМЕР_3 замість свідоцтва про право власності від 21.12.2007р.

З матеріалів справи вбачається, що 07.03.2012р. Інспекцією ДАБК в Одеській області було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт „Реконструкція бази відпочинку „Лідія", спальний котедж на 12 місць, будинок персоналу, адміністративно-побутовий блок, господарський блок, спальний корпус на 12 місць, перша та друга черга". В свою чергу, декларація про готовність об'єкта до експлуатації „Реконструкція бази відпочинку „Лідія", спальний котедж на 12 місць, будинок персоналу, адміністративно-побутовий блок, господарський блок, спальний корпус на 12 місць, перша та друга черга" була зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.04.2014р.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.09.2013р. по справі №22-ц/785/7182/13 апеляційну скаргу ПП "НІКА-2" було задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2007 року по справі №2-2971 про визнання права власності скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області про визнання права власності на самовільні будівлі - відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Одеської області від 08.12.2014р. по справі №916/3512/13 позовні вимоги ПП "НІКА-2" до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області та ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності було задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_5 Лідії Костянтинівні Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області серії НОМЕР_5 від 21.12.2007р., що посвідчує право власності на нерухоме майно: будинок відпочинку, І; щитова, Б; склад, Ж; бар, А, комплексу будівель та споруд НОМЕР_3, база відпочинку "Лідія", що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд НОМЕР_3, база відпочинку "Лідія".

При цьому, свідоцтво про право власності на комплекс будівель та споруд НОМЕР_3 від 22.11.2012р. оскаржується відповідачем у межах справи №916/495/14 за позовом ПП "НІКА-2" до ОСОБА_5 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Одеської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, яка перебуває у провадженні господарського суду Одеської області.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що судом за клопотанням сторін було долучено до матеріалів справи висновки експертиз, якими було встановлено, зокрема, наступне.

26.06.2014р. судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз було складено висновок №1506 судової земельно-технічної експертизи за матеріалами досудового розслідування кримінального правопорушення, з якого, зокрема, вбачається накладання зовнішніх меж земельних ділянок бази відпочинку „Лідія" та бази відпочинку „Ніка-2", площа якого складає 316 кв. м. Результатом накладки земельних ділянок бази відпочинку „Лідія" та бази відпочинку „Ніка-2" стало фактичне зменшення площі земельної ділянки бази відпочинку „Лідія" на 200 кв. м.

07.04.2015р. експертом ОСОБА_8 було складено висновок №006/15 будівельно-технічного експертного дослідження, за результатами проведення якого встановлено наступне: з урахуванням фактично установлених меж земельних ділянок бази відпочинку „Лідія" та бази відпочинку „Ніка-2" об'єкти за літерами „Ж", „З", „И", „І" частково не відповідають вимогам ДБН, оскільки фактична межа між вказаними земельними ділянками проходить по зовнішній стіні споруди за літерою „Ж", що стало результатом зміщення меж земельних ділянок в сторону бази відпочинку „Лідія". При цьому, експерт дійшов висновку, що оскільки споруда за літерою „Ж" була збудована у 2001р., а споруда за літерою „1Л" бази відпочинку „Ніка-2" після 2004р., то власником бази відпочинку „Ніка-2" було порушено протипожежні розриви між будівлями.

Окрім того, з висновку судового експерта №222/16 від 19.09.2016р. за результатами проведеної комплексної судової будівельно-технічної експертизи у справі №916/4871/15 вбачається накладання меж земельних ділянок бази відпочинку „Лідія" та бази відпочинку „Ніка-2".

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ОСОБА_5, ПП "НІКА-2" зазначало, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.07.2014р. було видано всупереч приписам ст.18 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що свідчить про наявність підстав для визнання такого свідоцтва про право власності недійсним. При цьому, на підтвердження порушення оскаржуваним свідоцтвом прав ПП "НІКА-2", позивач посилається на рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.09.2013р. по справі №22-ц/785/7182/13, яким було встановлено, що частина самочинних будівель була зведена на межі суміжної земельної ділянки, яка належить ПП "НІКА-2", замість забору. Також, позивач посилається на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2013р. по справі №815/4703/13-а, якою було визнано протиправним та скасовано розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №1532/2007 від 03.09.2007р. „Про затвердження актів державної технічної комісії" в частині затвердження акту державної технічної комісії про здачу в експлуатацію будинку відпочинку „Лідія" громадянки ОСОБА_5, визнано недійсним та скасовано розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №1553/2007 від 11.09.2007р. „Про оформлення права власності суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 на будинок відпочинку, щитову, склад, бар на базі відпочинку „Лідія".

При прийнятті постанови від 08.08.2013р. по справі №815/4703/13-а Одеським окружним адміністративним судом було взято до уваги розміщення споруд на межі земельної ділянки та фактичне виконання такими спорудами функцій забору між суміжними земельними ділянками.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_5 зазначала, що лише споруда за літерою „Ж" розташована на тій частині земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою, яка належить ПП "НІКА-2", проте решта будівель жодним чином не порушує та не може порушувати прав позивача. Окрім того відповідач наголошував, що ПП "НІКА-2" було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права з огляду на відсутність у чинному законодавстві підстав визнання свідоцтва недійсним або незаконним.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Зі змісту положень ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приписами ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами абзацу 2,3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України встановлено наступне. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( в редакції винній на дату видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( в редакції чинній на дату видачі оскаржуваного свідоцтва) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою.

Необхідно зазначити, що п. 49 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" від 17 жовтня 2013 р. N 868 передбачено, що у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Згідно з п. 27 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" від 17 жовтня 2013 р. N 868 заява, копії поданих заявником для проведення державної реєстрації прав документів, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, документ про сплату державного мита, а також інші документи, що видані, оформлені або отримані державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав, у тому числі по одному примірнику витягу з Державного реєстру прав та свідоцтва (у разі його формування), долучаються ним до реєстраційної справи відповідно до законодавства.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що ПП "НІКА-2" в установленому порядку не було доведено господарському суду порушення своїх прав оскільки, як було встановлено господарським судом споруда літери „Ж" хоча і була розміщена відповідачем на межі суміжних земельних ділянок, але в межах земельної ділянки, яка належить відповідачу. При цьому, позивачем не було наведено господарському суду жодного доказу на підтвердження порушення власних прав, у зв'язку з оформленням відповідачем права власності на споруди літери „А" (бар), „Б" (щитова), „1К" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 (каналізація)

Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, враховуючи його посилання на порушенні відповідачем при здійсненні реконструкції норм ДБН та відхиленням від проекту, що, з урахуванням недостатнього проїзду може спричинити небезпечну пожежну ситуацію, на наступне.

Будь-які відхилення від проектної документації при будівництві або реконструкції об'єктів нерухомості, дотримання протипожежних норм та правил, ніяким чином не можуть бути підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності. Діючим законодавством дані питання врегульовані в тому числі приписами статті 376 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З огляду на викладене, господарський суд зауважує, що істотне відхилення від проекту, а також порушення будівельних норм, які, за переконанням позивача, мали місце при реконструкції бази відпочинку „Лідія" є підставою для звернення уповноваженого органу державної влади або місцевого самоврядування із позовом про проведення перебудови, проте вказані обставини не можуть бути оцінені судом у якості достатніх для постановлення рішення про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, а також приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд доходить висновку, що ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на реконструйований комплекс будівель та споруд від 30.07.2014р. з дотриманням вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV та Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" від 17 жовтня 2013 р. N 868, оскільки свідоцтво було видано на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка була зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.04.2014р. Слід зазначити, що позивачем дії Інспекції ДАБК в Одеській області в установленому законом порядку оскаржені не були.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. . Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

При вирішенні справи по суті, господарський суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у листі "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" від 01.04.2014р., у відповідності до якої питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих суб'єктами владних повноважень може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК, п. "ґ" ч. 3 ст. 152 ЗК, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Враховуючи вище викладене, господарський суд вважає за необхідне звернутись до положень ст. 90 Земельного кодексу України, відповідно до яких власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З огляду на викладене вище, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що для вирішення питання щодо наявності правових підстав для визнання свідоцтва про право власності недійсним, суду в кожному конкретному випадку потрібно встановити факт порушення законодавства або при видачі такого свідоцтва або при здійсненні державної реєстрації права власності; порушення права чи інтересу позивача оскаржуваним свідоцтвом, що в залежності від обставин справи та з урахуванням передбачених ст. 16 ЦК України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України способів захисту, може свідчити про наявність підстав для визнання свідоцтва про право власності недійсним.

При цьому, господарський суд зауважує, що в будь-якому випадку, з огляду на висновки Верхового Суду України, викладені у листі "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" від 01.04.2014р., умовою для визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним є розгляд господарським судом такої вимоги у сукупності із способами захисту, які визначені чинним законодавством. Проте, оскільки відповідачем у межах даної справи було заявлено лише позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, господарський суд доходить висновку, що задоволення такої вимоги не може мати наслідком реальне відновлення порушеного, невизнаного або оспореного права позивача, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту.

ПП "НІКА-2" не було дотримано вказаних умов при зверненні до господарського суду із позовною вимогою, як і не було доведено господарському суду порушення власних прав оскаржуваним свідоцтвом.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищезазначене, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 328, 331 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 18 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 90, 52 Земельного кодексу України, п. п. 27, 49 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" від 17 жовтня 2013 р. N 868, позов приватного підприємства "НІКА-2", заявлений в межах даної справи, задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судом покладаються на позивача у зв'язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33,35, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 17 липня 2017 р.

Головуючий суддя С.П. Желєзна

Суддя О.В. Цісельський

Суддя Ю.М. Щавинська