ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

06 липня 2017 р. Справа № 902/21/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Казенного науково-виробничого об'єднання "ФОРТ" МВС України, м.Вінниця

до: Компанії "Igman" d.d. Konjic, Республіка Боснія і Герцеговина, Konjic

про стягнення 7 727 441,02 грн.

За участю секретаря судового засідання Кузьменко В.В.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 07/11-16-2 від 14.11.2016 р., НОМЕР_1 виданий Коломийським РВ УМВС України у Івано-Франківській області 05.10.2004 р.

відповідача: не з'явився.

присутній: ОСОБА_2, паспорт АВ № 797416 виданий Ленінським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області 14.02.2008 р.

В С Т А Н О В И В :

Казенне науково-виробничого об'єднання "ФОРТ" МВС України звернулося з позовом до Компанії "Igman" d.d. Konjic про стягнення 7 717 441,02 грн заборгованості за контрактом № 501 від 10.09.2014 р. з яких: 222 641 Євро основного боргу, що є еквівалентом на день звернення до суду 6 167 155,70 грн, 40 743,12 Євро пені, що є еквівалентом на день звернення до суду 1 128 584,42 грн та 15 584,87 Євро штрафу, що є еквівалентом на день звернення до суду 431 700,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за контрактом № 501 від 10.09.2014 р. стосовно поставки товару після проведення позивачем попередньої оплати.

Ухвалою суду від 13.01.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/21/17.

При порушенні провадження у справі № 902/21/17 судом встановлено, що відповідач Компанія "Igman" d.d. Konjic - є нерезидентом, що знаходиться за адресою: Donje Polje 42, 88400, Konjic Республіка Боснія і Герцеговина та зареєстрований за законами Республіки Боснії і Герцеговини, тобто знаходяться на території країни-учасниці Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15.11.1965 р., чинної для України з 01.12.2001 р.

З метою належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання та з метою надання останнім документів необхідних для вирішення даного спору по суті, а також необхідністю забезпечення змагальності судового процесу ухвалою суду від 13.01.2017 р. призначено розгляд справи на 07.06.2017 р. (резервна дата - 06.07.2017 р.), провадження у справі зупинено до вказаної дати з метою належного повідомлення відповідача - нерезидента про час та дату судового засідання.

24.01.2017 р. представником позивача через канцелярію суду супровідним листом (вх.канц № 06-52/606/17 від 24.01.2017 р.) подано ряд документів.

07.06.2017 р. від представника позивача до суду супровідним листом № 331 від 06.06.2017 р. подано ряд документів.

Ухвалами від 07.06.2017 р. провадження у справі поновлено та у зв'язку із відсутністю належних доказів представництва у представника відповідача розгляд справи відкладено до наступної резервної дати - 06.07.2017 р., а провадження у справі зупинено до вказаної дати.

Ухвалою суду від 06.07.2017 р. провадження у справі № 902/21/17 поновлено.

06.07.2017 р. представником позивача подано письмові пояснення щодо витрат на правову допомогу (вих. № 07 від 06.07.2017 р.).

Відповідач в судове засідання 06.07.2017 р. не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомив, хоча про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 13.01.2017 р., яка надсилалась шляхом направлення Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром у відповідності до положень Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15.11.1965 р.

21.06.2017 р. до суду надійшли документи від Міністерства юстиції України щодо виконання доручення Господарського суду Вінницької області про вручення документів Компанії "Igman" отримані від Міністерства юстиції Боснії і Герцеговини, які підтверджують вручення вказаного доручення відповідачу.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд зауважує, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання позаяк в судове засідання призначене на 07.06.2017 р. та 06.07.2017 р. з'являвся його представник - ОСОБА_3, який однак не надавав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх повноважень в судовому процесі (оригінал або посвідчена копія довіреності).

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні 06.07.2017 р. представником позивача подано письмові пояснення (б/н від 06.07.2017 р.).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

10.09.2014 р. між Казенним науково-виробничим об'єднанням "Форт" МВС України (Покупець) та Компанією Іgman" d.d. Konjic (Продавець) укладено контракт № 501 (а.с. 35-41, т. 1).

Відповідно п. 1.1 Контракту Продавець зобов'язується продати і відвантажити, а Покупець прийняти і оплатити товар в асортименті, кількості та за цінами вказаними в специфікації товару (Додаток № 1), який є невід'ємною частиною контракту. На весь товар повинно бути нанесено маркування відповідно до креслень (додаток № 2) який є невід'ємною частиною контракту. країною походження товару є Боснія і Герцеговина.

Згідно п. 2.1 контракт набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2015 р.

Покупець вносить всі дані про Продавця в Державну Службу експортного контролю України (ДСЕКУ) для отримання дозвільних документів (п. 3.1 Контракту).

Для оформлення дозволу ДСЕКУ по даному контракту Продавець зобов'язаний в 5-и денний термін після підписання контракту направити Покупцю копію ліцензії на право купівлі і продажу товарів військового призначення та проформу інвойс (п. 3.3 Контракту).

Відповідно п. 4.1 Контракту оплата проводиться в Євро.

Згідно п. 4.2 Контракту ціна за одиницю товару зазначена в специфікації (Додаток № 1) і включає витрати на упаковку, маркування та митне оформлення товару в країні відвантаження.

Відповідно п. 4.3 загальна сума контракту становить 3 083 500,00 Євро.

Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100% вартості кожної окремої партії товару разом з розміщенням офіційного замовлення на кожну окрему партію товару (п. 5.1 Контракту).

Відповідно п. 6.1 Контракту Продавець зобов'язується поставити Покупцеві товар, визначений в п. 1.1 контракту окремими партіями відповідно до офіційних замовлень Покупця на умовах FCA 88400 м. Konjic, Боснія і Герцеговина, відповідно до ІНКОТЕРМС - 2010 протягом 90 днів після отримання 100% попередньої оплати за кожну відповідну партію товару за умови отримання дозволу на експорт.

У разі якщо Продавець не може поставити товар протягом терміну зазначеного у п. 6.1 він зобов'язаний повернути Покупцю за його вимогою кошти перераховані, як попередня оплата (п. 6.3 Контракту).

У випадку затримки поставки товару, Продавець зобов'язаний оплатити штрафні санкції у розмірі 0,015% вартості товару, за кожен день затримки, за умови, що загальна сума санкцій не перевищує 5% загальної вартості непоставленого товару.

Продавець має доступ до додаткових 15 днів з моменту виконання своїх договірних зобов'язань. На протязі цих днів штрафні санкції до затриманого товару не застосовується. Однак якщо Продавець за цей період часу не поставляє товар Покупцеві, штрафні санкції будуть нараховуватись починаючи з першого дня затримки поставки.

Нарахування та сплата штрафних санкцій по усуненню збитків нанесених затримкою поставки Продавцем до моменту виконання договірних зобов'язань, не звільняє Продавця від виконання договірних зобов'язань (п. 10.1 Контракту).

Згідно з п.11.2 Контракту у випадку, якщо сторони не прийдуть до взаємної згоди, справа підлягає вирішенню у судовому порядку за місцем реєстрації позивача.

Відповідно до Специфікації 1 до Контракту № 501 від 10.09.2014 р. сторони погодили опис товару, кількість, ціну за 1000 шт та загальну вартість в Євро (а.с. 42-43, т.1).

На виконання умов Контракту № 501 від 10.09.2014 р. 06.10.2014 р. позивач подав офіційне замовлення, відповідно до якого просить відповідача виготовити та поставити товар на загальну суму 222 641,00 Євро (а.с. 47-48, т.1).

Відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті № 2 від 15.10.2014 р. позивачем перераховано на рахунок відповідача 100 % попередню оплату за товар в сумі 222 641,00 Євро (а.с.51, т.1).

На підтвердження перерахування грошових коштів позивачем додано виписку по рахунку № 3095 від 15.10.2014 р. та платіжне доручення SWIFT-повідомленням № 59142409 від 15.10.2014 р., які наявні в матеріалах справи (а.с.52-53, т.1).

20.10.2014 р. відповідачем підтверджено отримання замовлення попередньої оплати товару в сумі 222 641,00 Євро (а.с.49-50, т.1).

14.04.2015 р. між сторонами підписано Додаткову угоду № 1 до Контракту № 501 від 10.09.2014 р., відповідно до п.2 якої сторони продовжили строк поставки товару до 30.11.2015 р. (а.с. 46, т. 1).

Як слідує із матеріалів справи відповідач свої зобов'язання за контрактом № 501 від 10.09.2014 р. не виконав, товар не поставив, доказів зворотного матеріали справи не містять.

22.11.2016 р. позивачем направлено на адресу відповідача вимогу № 501/11 про повернення грошових коштів за непоставлений товар в сумі 222 641,00 Євро (а.с.66-67, т. 1).

Відсутність поставки товару після проведення попередньої оплати слугувало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами контракту № 501 від 10.09.2017 р. з огляду на його зміст та характер взятих за ним сторонами зобов'язань між ними виникли правовідносини, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

При цьому в правовідносинах за договором поставки зобов'язаною стороною по сплаті грошових коштів являється позивач, а зобов'язаною стороною по поставці продукції відповідно відповідач.

Згідно зі ст.ст. 662-664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 ЦК України.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Пунктом 11.2 Контракту передбачено, що у випадку, якщо сторони не прийдуть до взаємної згоди, справа підлягає вирішенню у судовому порядку за місцем реєстрації позивача.

На момент проведення судового засідання 06.07.2017 р. матеріали справи не містять доказів поставки відповідачем позивачу товару, а також доказів повернення попередньої оплати.

Враховуючи наведені вище приписи законодавства щодо умов оплати товару та відсутність будь-яких доказів поставки відповідачем товару позовні вимоги про стягнення 222 641,00 Євро, що є еквівалентом на день звернення до суду 6 167 155,70 грн основного боргу підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

При прийнятті рішення за вказаною позовною вимогою судом враховано правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 р. № 3-127гс11, яка в силу статті 11128 Господарського процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зокрема у вказаній постанові зроблено висновок про те, що зі змісту ч.2 ст.693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобовязання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму предявлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 09.07.2002 р. № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обовязком особи, яка потребує такого захисту.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 40 743,12 Євро пені, що є еквівалентом на день звернення до суду 1 128 584,42 грн та 15 584,87 Євро штрафу, що є еквівалентом на день звернення до суду 431 700,90 грн, які обгрунтовані позивачем положеннями ч.2 ст.231 ГК України за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Перевіркою правильності здійсненого позивачем розрахунку штрафних санкцій судом не виявлено арифметичних помилок.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені та штрафу є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного контракту та чинного законодавства.

Дійшовши такого висновку суд враховує те, що відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК можливе одночасне стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань. В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК (постанова Верховного Суду України від 27.04.2012 р. у справі № 3-24гс12).

Окрім того суд приймає до уваги, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК, можливе за наявності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (постанова Верховного Суду України від 20.12.2010 р. у справі № 3-41гс10; постанова Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі № 3-11гс11).

В даному випадку суд приходить до переконливого висновку про наявність усієї сукупності умов для покладення на відповідача штрафних санкцій встановлених абз. 3 ч.2 ст.231 ГК України - іншого розміру певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; порушено господарське зобов'язання, в якому одна сторона (позивач - Покупець) є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з поставкою товарів з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвал суду відповідач не подав до суду жодних належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу та штрафних санкцій, в тому рахунку доказів проведення остаточних розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку про повне задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів.

Також при прийнятті рішення судом розглянуто вимоги про стягнення 10 000, дол. США що є еквівалентом 256 100,00 грн. витрат на послуги адвоката за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

З пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вбачається, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Виходячи з викладеного, відшкодування витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги можливе при сукупності наступних підстав: послуги повинні надаватись адвокатом (адвокатським бюро, колегією, фірмою, конторою чи іншими адвокатськими об'єднаннями); реальної оплати таких послуг до прийняття рішення у справі та підтвердження цієї оплати відповідними фінансовими документами.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", де зазначено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи 23.11.2016 р. між адвокатом ОСОБА_4 (Повірений), яка діє на підставі ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3756 від 25.09.2008 р. та Казенним науково-виробничим об'єднанням "Форт" МВС України (Довіритель) укладено договір № 501/16 про надання правової допомоги (а.с.62-65, т.1).

Відповідно до п. 1.1 Договору Довіритель доручає, а Повірений приймає доручення та зобов'язується від імені і за рахунок та в інтересах Довірителя провести всі необхідні дії по стягненню суми заборгованості з Компанії "Igman" d.d. Konjic, Республіка Боснія і Герцеговина, Konjic перед Довірителем, що виникла на підставі Контракту № 501 від 10.09.2014 р., укладеного між Казенним науково-виробничим об'єднанням "Форт" МВС України (Покупець) та Компанією "Igman" d.d. Konjic (Продавець).

В п.3.1 Договору сторонами встановлено, що винагорода за виконання цього доручення складає 256 100,00 грн, що на дату укладення договору за середньозваженим курсом на міжбанківському ринку (http://minfin.com.ua/ua/currency/mb/) 1 дол. = 25,61 грн складає валютний еквівалент 10 000,00 дол США), яку Повірений зобов'язується сплатити протягом 40 календарних днів здати підписання цього договору.

Також в матеріалах справи наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3756/10 видане на ім'я ОСОБА_4 та банківські виписки про перерахування позивачем адвокату ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 320 000,00 грн (а.с.91, т.1).

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача по відшкодуванню витрат на оплату послуг адвоката є правомірними.

Однак при розподілі витрат на оплату послуг адвоката суд звертає увагу на п.6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якому вказано, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

В п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.12.2007 р. № 01-8/973 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права" наголошується на тому, що при визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду України від 03.02.2004 р. № 04/079 зі справи № 36/207 також наголошується на необхідності обґрунтування у розгляді справи витрат на оплату адвоката.

Враховуючи викладене вище в сукупності суд дійшов висновку про обмеження розміру суми, яка підлягає сплаті за послуги адвоката до 100 000 грн 00 коп. з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи.

При цьому судом взято до уваги ціну позову, проведення адвокатом витрат на послуги по перекладу процесуальних документів на суму 49 860,18 грн, нескладність справи (стягнення боргу за контрактом за відсутності доказів поставки та відсутності заперечень іншої сторони) та те, що участь у судових засіданнях брав не адвокат ОСОБА_4, а представник за довіреністю ОСОБА_1 тощо.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача в повному обсязі відповідно до ч.2 ст.49 ГПК України.

06.07.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 4-6, 22, 31, 32, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 78, 82, 84, 85, 87, 115, 116, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Компанії "Igman" d.d. Konjic, Республіка Боснія і Герцеговина, Donje Polje 42, Konjic, 88400 на користь Казенного науково-виробничого об'єднання "ФОРТ" МВС України, вул. 600 - річчя, буд. 27, м. Вінниця, 21027 (ідентифікаційний код - 01199251) - 222 641 Євро основного боргу, що є еквівалентом на день звернення до суду 6 167 155 грн 70 коп., 40 743,12 Євро пені, що є еквівалентом на день звернення до суду 1 128 584 грн 42 коп. та 15 584,87 Євро штрафу, що є еквівалентом на день звернення до суду 431 700 грн 90 коп., 115 911 грн 62 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору, 100 000 грн 00 коп. відшкодування витрат на послуги адвоката.

3. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 11 липня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу - Donje Polje 42, Konjic, 88400.