ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р. Справа № 921/65/17-г/8

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аріол-Тернопіль" №28 від 19.04.17 р.

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.04.17

у справі № 921/65/17-г/8

за позовом Приватного підприємства "Аріол-Тернопіль", м. Тернопіль

до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства "Банк "ОСОБА_2 та Кредит",

в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" ОСОБА_3, м. Київ

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріол", м. Тернопіль

про визнання поруки припиненою

за участю представників:

від позивача - не зявився;

від відповідача 1 ОСОБА_4 представник;

від відповідача 2 не зявився;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №921/65/17-г /8 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Малех І.Б. та Скрипчук О.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.05.17 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 06.07.17.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 03.04.17 у справі №921/65/17-г/8 (суддя Гирила І.М.) в задоволенні позову відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що твердження позивача про збільшення обсягу його відповідальності як поручителя за договором поруки, у звязку із недотриманням позичальником обовязку щодо укладення з банком договору товарів в обороті, на думку суду, є безпідставними.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що доводи позивача про необхідність обчислення трирічного строку припинення поруки з дня, наступного за днем невиконання боржником зобовязання щодо оформлення забезпечення передбаченого п. 5.1 Кредитного договору (з 01.06.2013), та, відповідно, припинення поруки у звязку із не предявленням кредитором відповідної вимоги протягом трьох років від дня настання строку виконання даного зобовязання, на думку суду, є хибними.

Також, місцевий господарський суд вказав на те, що факт укладення Кредитного договору №18-01-13 від 15.02.2013, Договору поруки №08-01-13/01 від 15.02.2013, виникнення правовідносин на підставі даних правочинів, чинність останніх та правомірність позовних вимог ПАТ "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" про дострокове стягнення заборгованості за Договором про відновлювальну кредитну лінію №18-01-13 від 15.02.2013, у т.ч. і з ПП "Аріол-Тернопіль", як Поручителя, вже був предметом судового розгляду.

При цьому, у рішенні Господарського суду Тернопільської області від 17.11.2016 у справі №921/552/16-г/8 надано оцінку Договору поруки №18-01-13/01 від 15.02.2013, за яким позивач просить визнати поруку припиненою, встановлено чинність останнього та відсутність підстав для припинення поруки.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду. Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.04.17 у даній справі та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

В обгрунтування поданої апеляційної скарги, скаржник покликається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що поряд з встановленням строку дії договору сторони встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів, оформлення забезпечення, оплату процентів), що входять до змісту основного зобовязання, яке виникло на основі договору. Одночасно, як зазначає скаржник, позичальник не виконав умови стосовно зобовязання до 01.06.13 року укласти договір застави товарів в обороті, які належать ТОВ «Аріол».

Саме тому, на думку апелянта, вже з 01.06.13 у ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та кредит» виникло право на предявлення вимоги у звязку з невиконанням ТОВ «Аріол» зобовязання стосовно укладення наведеного договору.

Також, апелянт вважає безпідставним та необгрунтованим посилання місцевого господарського на те, що підставою для припинення поруки є припиненян основного зобовязання за кредитним договором, оскільки якщо умови кредитного договору передбачають окремі самостійні зобовязання та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то, як зазначає скаржник, у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань строк припинення поруки повинен обчислюватися з моменту настання строку окремого зобовязання.

Також, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції необгрунтовано залишив поза увагою той факт, що п.5.1 договору поруки, строк поруки визначено з порушенням вимог чинного законодавства України, в результаті чого предявлення вимоги до позивача слідздійсювати протягом шести місяців з моменту порушення будь якого зобовязання за кредитним договором, а саме з 01.06.13.

Скаржник вважає безпідставним покликання місцевого господарського суду на рішення у справі №921/522/16-г/8, оскільки предметом судового розгляду у цій справі було стягнення коштів з боржника та неналежне виконання ним взятих на себе зобовязання, тобто мали місце інші обставини спору та предмет розгляду.

6 липня 2017 року до суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить оскаржене рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення з підстав законності та обгрунтованості рішення суду.

На спростування доводів зазначених в апеляційній скарзі, відповідачем 1 зазначено про те, що строк виконання основного зобовязання слід обчислювати з 18.07.16, тобто з моменту отримання боржником вимоги про поверненян кредиту, а не з моменту неукладення договору товарів в обороті.

Також, відповідач 1 вважає необгрунтованим покликання апелянта на те, що збільшився обсяг відповідальності поручителя у звязку з недотриманням позичальником обовязку укладення з банком договору товарів в обороті, оскільки вказана обставина не є збільшенням відповідальності поручителя відповідно до вимог ст.559 ЦК України.

Від відповідача 2 відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні присутній представник відповідача 1 навів свої доводи міркування та заперечення, викладені безпосередньо у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивач та відповідач 2 участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином був повідомлені про час та місце судового розгляду.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги без участі зазначених представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача 1, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 15.02.2013 між Публічним акціонерним товариством "Банк "ОСОБА_2 та Кредит", - Банком/позивачем у справі, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріол" Позичальником/відповідачем 1 у справі, з іншої сторони, укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №18-01-13 (надалі Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_2 відкриває Позичальникові відновлювану кредитну лінію на загальну суму 2 300 000,00 грн, а Позичальник зобовязується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №1 до цього Договору) з кінцевим строком погашення до 15 лютого 2018 р. і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього Договору (п. 1.1 р. 1 Кредитного договору).

Згідно п. п. 3.1-3.2 р. 3 Кредитного договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками: а) 19% (девятнадцять процентів) річних за період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 цього Договору; b) у разі порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток 1 до цього Договору), 28,5% (двадцять вісім цілих пять десятих процентів) річних від суми невиконаного своєчасно зобовязання за кредитом згідно з вищенаведеним графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом; с) 28,5% (двадцять вісім цілих пять десятих процентів) річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 цього Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п. п. 4.5, 6.1 цього Договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом. Проценти сплачуються шляхом їх перерахування платіжним дорученням на рахунок Банку.

Умовами укладеного Кредитного договору сторони передбачили порядок та умови надання кредитних коштів, можливість зміни процентної ставки та погодили умови її застосування, встановили черговість погашення кредитної заборгованості, погодили графік зниження ліміту кредитної лінії, а також передбачили право та умови за яких у Банку виникає право дострокової вимоги повернення виданих кредитних коштів і сплати процентів за увесь період користування кредитом.

Додатковим договором №1 від 06.06.2014 до Договору про відновлювану кредитну лінію №18-01-13 від 15.02.2013 змінено ліміт відновлювальної кредитної лінії - 2 252 028,57 грн, а також графік зниження ліміту кредитної лінії.

Додатковим договором №2 від 26.12.2014 до Договору про відновлювану кредитну лінію №18-01-13 від 15.02.2013 р. (із змінами та доповненнями) сторони змінили термін сплати процентів за користування кредитними коштами, нарахованими за період з 26 листопада 2014 р. по 25 грудня 2014 р., а також процентів, що підлягають нарахуванню за період з 26 грудня 2014 р. по 25 лютого 2015 р.

31 березня 2015 між Банком та ТзОВ "Аріол" укладено Додатковий договір №3 до Договору про відновлювану кредитну лінію №18-01-13 від 15.02.2013 (із змінами та доповненнями), яким сторони передбачили можливість сплати Позичальником процентів за користування кредитними коштами, які нараховані за період з 26 лютого 2015 р. по 25 березня 2015 р., а також процентів, що підлягають нарахуванню за період з 26 березня 2015 р. по 25 серпня 2015 р. (за умови, що сума заборгованості по основному боргу за період з 26 березня 2015 р. по 25 серпня 2015 р. не зміниться), у період з вересня місяця 2015 р. по січень місяць 2017 р., щомісячно, до останнього календарного дня, шляхом внесення платежів в сумі 7 072,80 грн та останнього платежу - до 15 лютого 2018 р. в розмірі 7 073,08 грн. Також, даним Додатковим договором змінено графік зниження ліміту кредитної лінії в межах встановленого Кредитним договором строку його дії.

Пунктом 5.1 Кредитного договору сторони погодили, що забезпеченням виконання зобовязань за цим Договором є, зокрема, фінансова порука юридичної особи ПП Аріол-Тернопіль.

В забезпечення виконання за кредитним договором, 15 лютого 2013 між Публічним акціонерним товариством "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" - кредитор, з однієї сторони, Приватним підприємством Аріол -Тернопіль - поручитель, з іншої сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріол", - боржник, укладено договір поруки №18-01-13/01, надалі - договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязався перед Кредитором солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання Боржником зобовязань за договором про відновлювальну кредитну лінію №18-01-13 від 15.02.2013, укладеним між кредитором і боржником, відповідно до умов якого Боржнику відкрито відновлювальну кредитну лінію на суму 2 300 000 грн строком до 15 лютого 2018 р. зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з наступних ставок:

- 19% річних за період з дня видачі до строку повернення кредиту;

- 28,5% річних за період зі строку повернення кредиту за умовами кредитного договору до дня фактичного погашення кредиту та у разі порушення строків погашення згідно з кредитним договором. Проценти за користування кредитом сплачуються Боржником з 26 числа кожного місяця та не пізніше за останній робочий день кожного місяця (п. 1.1 договору поруки).

Згідно п. п. 1.2-1.3 Договору поруки, підставою договору поруки є дійсна вимога Кредитора до Боржника, установлена Кредитним договором. Поручитель свідчить, що він ознайомлений з Кредитним договором і погоджується з його умовами.

Пунктами 2.1-2.3, 2.5 Договору поруки сторони передбачили, що у випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, у т.ч. за основною сумою боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, оплаті комісійної винагороди, оплаті неустойки за основною сумою боргу та процентах, а також по відшкодуванню всіх збитків.

У випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1-го банківського дня з моменту настання терміну сплати процентів, основної суми боргу чи комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, у кредитора настає повне право вимоги сплати боргу в повному обсязі від поручителя. Виконання зобовязань поручителем за даним договором є безумовним.

Відповідно до п. 3.1 договору поруки, сторони погодили, що у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором у зазначені в договорі терміни, поручитель зобовязується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його Кредитором (письмово-чи телетрансмісійного) про невиконання боржником прийнятих на себе зобовязань сплатити необхідну кредитору грошову суму, шляхом перерахування її на рахунок кредитора будь-яким способом, зазначеним Кредитором.

Моментом сплати суми боргу поручителем є дата зарахування коштів на рахунок кредитора, що підтверджується відповідною випискою банку (п. 3.2 договору поруки).

Пунктом 4.4 договору поруки передбачено, що внесення змін і доповнень до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем.

Порука припиняється з виконанням зобовязань у повному обсязі за кредитним договором, що забезпечується цим договором. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років із дня настання терміну виконання зобовязання за кредитним договором, не висунув вимоги до поручителя (п. 5.1 Договору поруки).

Згідно п. 6.2 Договору поруки, останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань.

Покликаючись на невиконання позичальником визначеного п. 5.1 Кредитного договору зобовязання щодо укладення до 01.06.2013 договору застави товарів в обороті на суму не менше 2 300 000 грн та непредявленням банком у зв'язку із наведеним у визначений у договорі поруки трирічний строк до поручителя відповідної вимоги та збільшенням обсягу відповідальності поручителя, у звязку із невиконанням позичальником зобовязання щодо укладення до 01.06.2013 договору застави товарів в обороті, які належать ТзОВ "Аріол", на загальну суму не менше 2 300 000 грн. ПП «Аріол Тернопіль» звернулося до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_2 та кредит» та ТОВ «Аріол» про визнання поруки припиненою.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Сплив строку, передбаченого нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з твердженням місцевого господарського суду стосовно того, що відповідна вимога кредитора до поручителя повинна бути предявлена в межах строку дії договору поруки лише в судовому порядку. Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зі змісту Договору поруки №18-01-13/01 від 15.02.2013 вбачається, що останнім, у відповідності до вимог ст. 252 ЦК України, встановлено строк її дії три роки із дня настання терміну виконання зобовязання за Кредитним договором.

Згідно з положеннями кредитного договору, з врахуванням Додаткових договорів до нього, остаточним строком повернення кредиту є 15.02.2018.

При цьому, умовами даного правочину передбачено погашення кредиту періодичними платежами, а саме визначено графіки зменшення кредитної лінії.

Таким чином, з огляду на наведене, слід зазначити, що встановлений умовами договору поруки трирічний строк для пред'явлення вимоги до поручителя повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення платежу окремо за кожним платежем, визначеним графіками зменшення кредитної лінії.

Згідно погодженого сторонами графіку зниження кредитної лінії, в редакції Додаткового договору №3, строк здійснення першого платежу встановлено до 30.09.2015, а останнього до 15.02.2018.

Отже, трирічний строк для пред'явлення вимоги до поручителя за даними платежами спливав би 30.09.2018 та, відповідно, 15.02.2021, про що правильно зазначено місцевим господарським судом. Такаж позиція щодо обрахунку строку чинності поруки міститься в постанові ВСУ від 14.06.17 у справі №6-1009цс17.

З матеріалів справи вбачається, що з огляду на порушення позичальником за кредитним договором строків повернення сум кредиту та сплати відсотків за користування ним, 14.07.2016 ОСОБА_2 звернувся до нього з письмовою вимогою (повідомленням) за № 24.2.2/411 від 11.07.2016 про виконаннязобовязань за Кредитним договором в повному обсязі. Вказана вимога отримана ТзОВ "Аріол" 18.07.2016, однак залишена без відповіді та задоволення.

В подальшому, 11.08.2016 аналогічна вимога була надіслана банком на адресу поручителя, отримана останнім 15.08.2016, проте залишена без відповіді та задоволення, що і зумовило зверненян банку до суду, в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 6.1 кредитного договору, із відповідним позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, судом першої інстанції правильно зазначено про те, що позов про дострокове виконання основного зобов'язання було подано банком у серпні місяці 2016 року, тобто в межах встановленого договором поруки трирічного строку.

Колегія суддів також зазначає про те, що вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі) (постанова ВСУ від 17.09.14 у справі №6-6цс14), у даному випадку протягом трьох років, оскільки такий строк передбачено договором (п.5.1 договору поруки). Відтак, посилання скаржника на припинення поруки у звязку з спливом шести місяців з моменту коли зобовязання мало бути виконано, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим.

Щодо покликання апелянта на необхідність обчислення трирічного строку припинення поруки з дня, наступного за днем невиконання боржником зобовязання щодо оформлення забезпечення передбаченого п. 5.1 кредитного договору (з 01.06.2013) та, відповідно, припинення поруки у звязку із не предявленням кредитором відповідної вимоги протягом трьох років від дня настання строку виконання даного зобовязання, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставним з огляду на наступне:

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, договір поруки №18-01-13/01 від 15.02.2013 укладено саме в забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

При цьому, як зазначено вище, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ст.554 ЦК України). При цьому, колегія суддів зазначає, що зобов'язання поручителя не може перевищувати обсягу основного зобов'язання боржника, оскільки додаткове зобов'язання не може перевищувати основного. Тому навіть якщо поручитель через будь-які причини поручився в обсязі більшому, ніж боржник, він буде відповідати перед кредитором тільки в межах основного зобов'язання.

З огляду на наведене, колегі ясуддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стовоно того, що зобовязання позивача за договором поруки випливає виключно із зобовязання боржника за кредитним договоромв частині виконання ним основного зобовязання, при цьому усі інші зобовязання боржника, у т.ч. і передбачене п. 5.1 кредитного договору зобовязання щодо укладення в термін до 01.06.2013 договорів застави товарів в обороті, є похідними, не можуть трактуватись як безумовний обовязок банку, у випадку їх (його) невиконання боржником, звертатись до поручителя із вимогою про дострокове повернення суми кредиту та не є зобовязаннями, з невиконанням яких розпочинається відлік встановленого договором трирічного строку для припинення поруки.

Щодо доводів апелянта про збільшення обсягу його відповідальності як поручителя за договором поруки, у звязку із недотриманням позичальником обовязку щодо укладення з банком договору товарів в обороті колегія суддів зазначає наступне:

Як зазначено вище, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-3176цс15).

Разом з цим, обовязок щодо укладення договору товарів в обороті жодним чином не впливає на обсяг відповіальності поручителя, що відповідно не може бути підставою для припиненя поруки відповідно до вимог ст.559 ЦК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, до кредитного договору №18-01-13 від 15.02.2013 було укладено три додаткові договори.

За умовами вказаних договорів банк та позичальник, не змінюючи кінцевий строк повернення кредиту, розмір основного зобовязання та процентів за користування кредитними коштами, змінили лише розміри та строки повернення позичальником чергових платежів за кредитною лінією у гривні, в межах визначеного сторонами кінцевого строку повернення кредиту, що, на думку суду, не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя про що правильно зазначено місцевим господарським судом.

Наведеним спростовуються протилежні доводи апеляційної скарги.

Також, колегією суддів спростовуються твердження скаржника про безпідставне посилання місцевого господарського суду на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.11.2016 у справі №921/552/16-г/8, оскільки вказаним рішенням позовні вимоги ПАТ "Банк "ОСОБА_2 та Кредит", м. Київ, до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріол" м. Тернопіль та Приватного підприємства "Аріол-Тернопіль", м. Тернопіль, про солідарне стягнення заборгованості в загальній сумі 2 967 997 грн 56 коп. задоволено в повному обсязі.

При цьому у вказаному судовому рішенні господарським судом надано оцінку договору поруки №18-01-13/01 від 15.02.2013, за яким позивач просить визнати поруку припиненою, встановлено чинність останнього та відсутність підстав для припинення поруки.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26 грудня 2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

З огляду на те, що судом під час розгляду справи №921/552/16-г/8 встановлено чинність договору поруки №18-01-13/01 від 15.02.2013 та відсутність підстав для припинення поруки, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про правомірність покликання місцевим господарським судом на вказане рішення, як на преюдиційне в силу вимог ст.35 ГПК України.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не підтвердженні належними доказами у справі.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши все вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, які викладені в оскарженому рішенні , скаржником не доведено обставин викладених в апеляційній скарзі, які б спростовували правомірні висновки місцевого господарського суду.

Відтак, рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.04.17 у справі №921/65/17-г/8 слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Таким чином, у даному випадку, зважаючи на залишення апеляційної скарги без задоволення, судовий збір підлягає покладенню на апелянта відповідно до вимог ст.49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.04.17 у справі №921/65/17-г/8 залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аріол-Тернопіль" без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.07.17

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Скрипчук О.С.