РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"10" липня 2017 р. Справа № 906/318/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області

на рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 р.

у справі № 906/318/17 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до відповідача ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області

про стягнення 17482569,33 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2;

від відповідача - ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 р. у справі № 906/318/17 було задоволено позов Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до відповідача ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області про стягнення 17482569,33 грн.

При винесені оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив з того, що 04 березня 2014 року, рішенням господарського суду Житомирської області у справі №5/906/3/13-г було частково задоволено позов ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" до ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ ДКС України у Житомирській області, про стягнення 23530202 грн. 50 коп. та стягнуто з відповідача на користь позивача 23422778 грн. 50 коп. - боргу за виконані роботи згідно Договору №2 від 11 березня 2010 року про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області.

Вказане рішення було залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій та набрало законної сили 14.05.2015 р.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виконуючи рішення суду по справі №5/906/3/13-г відповідач сплатив борг у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками від 27.10.2015 р. на суму 7825424 грн., 09.11.2015 на суму 6272261грн. 83 коп., 24.11.2015 р. на суму 612878 грн., 30.11.2015 р. на суму 8776298 грн.52 коп.

Звертаючись з позовом у справі № 906/318/17 позивач просив стягнути з відповідача 1123185 грн. 10 коп. 3% річних за період з 07.04.2014 р. по 30.11.2015 р.; 16359384 грн. 23 коп. інфляційних за період з квітня 2014 року по листопад 2015 року за прострочення виконання грошового зобов'язання, дані вимоги не заявлялись при розгляді справи №5/906/3/13-г.

Доводи відповідача відносно застосування строків позовної давності суд не прийняв, оскільки законом чітко передбачено, що кредитор вправі вимагати в судовому порядку стягнення сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Дослідивши обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, місцевий господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області звернувся з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського сулу Житомирської області від 07.06.2017 р. у справі № 906/318/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Під час судового розгляду по суті справи відповідачем було надано заяву про застосування строку позовної давності із додатками. Одним із додатків була Ухвала Вищого господарського суду України від 10.09.2015 року, якою було зупинено виконання Рішення Господарського суду Житомирської області у справі № 5/906/3/13-г до закінчення його перегляду в порядку касації, а остаточне рішення Вищого господарського суду по вказаній справі було 13.10.2015 року.

В рішенні зазначено, що позивач просить стягнути з відповідача 1123185 грн. 10 коп. 3% річних за період з 07.04.2014 р. (тобто за три роки до подачі позову) по 30.11.2015 р.; 16359384 грн. 23 коп. інфляційних за період з квітня 2014 по листопад 2015 за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Однак, неможливо встановити, що саме суд взяв за основу відліку періоду нарахування 3% річних та інфляційних. Яка саме подія сталася 04.07.2014 р. Виходячи з вказаного твердження, позивач і зі спливом ще незрозуміло якого проміжку часу має право відрахувати 3 роки від дати подачі позову та нараховувати 3% річних та інфляційних. Крім того, незрозуміло чому позивач не скористався своїм правом примусового виконання рішення вчасно, шляхом отримання судового наказу, а також той факт, що Позивач не однократно предявляв наказ до виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області, що підтверджується листами про надання інформації із вказаної установи ( копії, завірені належним чином, надавались в суді першої інстанції).

Розрахунок інфляційних у позивача здійснений за періоди, а не по місячно, як це вимагають Рекомендації відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді справ, викладені в Листі ВАСУ № 62-97 від 03.04.1997 р., де чітко вказано, що індекс інфляції визначається помісячно

В самій позовній заяві Позивач зазначає, що про заборгованість у сумі 23530202 грн. 50 коп., сума на яку було нараховані 3% річних та інфляційні, йому було відомо ще з 2011 р.

Згідно із п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" чітко зазначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу). Це підтверджує, якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 266 ЦК України із спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Враховуючи вищевказане, відповідач вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позовних вимог, а тому просить рішення господарського сулу Житомирської області від 07.06.2017 р. у справі № 906/318/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Від позивача Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує на таке.

Суд першої інстанції в судовому рішенні вірно встановив, що 04.03.2014 р., рішенням господарського суду Житомирської області по справі №5/906/3/13-г було частково задоволено позов ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" до ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області, про стягнення 23530202 грн. 50 коп. та стягнуто з відповідача на користь позивача 23422778 грн. 50 коп. - боргу за виконані. Вказане рішення залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій та набрало законної сили 14.05.2015 р.

За змістом ст.ст. 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідач не був позбавлений права, самостійно виконати рішення суду, яке набрало законної сили, не чекаючи примусового виконання, яке передбачено розділом 14 ГГІК України, а стягувач не зобовязаний, а лише мав право предявлення наказу господарського суду до виконання протягом одного року.

Відповідно до абзаців 2, З п. 3.2. постанови Пленуму ВГС України України N9 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

29 грудня 2012 року у межах трирічного строку позивач звернувся з позовною заявою в суд з вимогою про стягнення суми основного боргу за виконані роботи, чим було перервано перебіг позовної давності не тільки стосовно основного боргу, але і невід'ємних пов'язаних вимог щодо інфляційних втрат та 3 % річних (суми нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є складовою загальної суми боргу). Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.03.2014 року у справі № 5/906/3/13-г. яке набрало законної сили 14.05.2015 року остаточно вирішено питання стягнення боргу і Позивач не втратив, а навпаки підтвердив своє право отримання, окрім основного боргу ще і сум інфляційних втрат та відсотків річних, згідно вимог ст. 625 ЦК України за весь час прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У межах трирічного строку позовної давності після переривання перебігу позовної давності. 27.10.2015 р. відповідачем самостійно на виконання рішення та наказу господарського суду Житомирської області було сплачено суму 7825424 грн., а 09.11.2015 р. суму 6272261 грн. 83 коп. та 27.11.2015 р. суму 9325092 грн. 67 коп., чим також вчинено дію, яка свідчить про визнаним свого боргу і переривання перебігу строку позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного, позивач вважає, що переривання перебігу позовної давності відбулося не тільки стосовно суми основного боргу, але й інфляційних втрат і 3 % річних, що імперативно гарантовані за весь час прострочення сплати основного боргу ст. 625 ЦК України.

Таким чином, позивач вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 07 червня 2017 року по справі № 906/318/17 законним та обґрунтованим, а тому просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області.

10 липня 2017 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 07 червня 2017 року по справі № 906/318/17 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Представник позивача в судовому засіданні заявила, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 11.03.2010 р. між Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (позивач/підрядник) та ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області (відповідач/замовник) укладено Договір № 2 про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області (далі - Договір) (а. с. 9-12).

Відповідно до п. 1.1 Договору, замовник доручив підряднику і зобов'язався прийняти і оплатити надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області протяжністю 8522 км. (далі - послуги), в межах виділених фінансових ресурсів згідно з вимогами діючих нормативно-правових актів, зокрема "Технічних правил ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування України", "Класифікації робіт з ремонтів автомобільних доріг загального користування", "Класифікації робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування", а підрядник зобов'язався на свій власний ризик виконати роботи, доручені йому замовником.

Згідно п.1.2 Договору, послуги (роботи) виконуються підрядником згідно щомісячних планів-завдань та затверджених замовником актів-дефектів та на основі їх складених підрядником та затверджених замовником щомісячних кошторисів на уточнені обсяги і види робіт.

Відповідно до п.2.1 Договору, підрядник надає послуги (виконує роботи) з 11.03.10р. по 31.12.10р.

Згідно п.2.2 Договору, надання послуг (виконання робіт) здійснюється підрядником після одержання ним, в термін до 1 числа календарного місяця, у якому необхідно надати послуги (виконати роботи) по даному договору плану-завдання, акту дефектів, затвердженого замовником та на основі їх складеного кошторису підписаного підрядником та затвердженого службою.

Відповідно до п.3.1 Договору, договірна ціна послуг (робіт), що доручаються підряднику по цьому договору визначається тендерною пропозицією підрядника і складає 127867860 грн. з урахуванням ПДВ.

Згідно п.3.2 Договору, у випадку зміни обсягу фінансування з державного бюджету у 2010 році, вартість договору може бути скоригована шляхом укладання додаткової угоди. Визначення вартості послуг (робіт) проводиться згідно з "Правилами визначення вартості робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування" ВБН В.3.2-218-180-2003 (із змінами) та "Порядком визначення вартості будівництва, реконструкції, капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування" ВБН. Д.1.1-218-1-2001 (із змінами та доповненнями) та іншими діючими нормативними документами.

Підрядник залучає до надання послуг (виконання робіт) субпідрядників за погодженням із замовником у порядку встановленому чинним законодавством. Укладання субпідрядних договорів не створює будь-яких правових відносин між замовником і субпідрядниками (п.6 Договору).

Відповідно до п.8.1 Договору, фінансування послуг (робіт) здійснюється за рахунок державних (бюджетних) коштів.

Згідно п.8.3 Договору, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.09р. № 1335 бюджетні зобов'язання за договором виникають у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Відповідно до п.9.1 Договору, підрядник виконує обсяги послуг (робіт) в межах фінансових ресурсів замовника, призначених на ці цілі. Усі розрахунки за надані послуги (виконані роботи) по цьому договору здійснюються шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок підрядника.

Замовник здійснює щомісячні розрахунки за надані послуги (виконані роботи) підрядником по мірі надходження коштів на реєстраційний рахунок служби на підставі "Актів приймання виконаних підрядних робіт" (форма № КБ-2в) та "Довідок про вартість виконаних підрядних робіт" (форма КС № 3) за рахунок джерел фінансування замовника (п.9.2 Договору).

Відповідно до п9.3 Договору, акти наданих послуг (виконаних робіт) готує підрядник і разом з представником замовника протягом 3 днів перевіряє акти з фактично наданими послугами (виконаними роботами).

Згідно п. 9.4 Договору, замовник може здійснювати подекадно проміжні платежі за надані послуги (виконані роботи) після підписання акту приймання наданих послуг (виконаних робіт) (форма № КБ-2в) і довідки про вартість наданих послуг (виконаних робіт) та витрат (форма № КБ-3), складених у відповідності з положеннями чинних ДБН та ВБН, підписаних уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 15.1 Договору передбачено, що строком дії договору є час, протягом якого сторони будуть здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2010р. У разі неповного виконання сторонами своїх зобов'язань договір продовжує свою дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

04 березня 2014 року рішенням господарського суду Житомирської області по справі №5/906/3/13-г було частково задоволено позов ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" до ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ ДКС України у Житомирській області, про стягнення 23 530 202,50 грн. та стягнуто з відповідача на користь позивача 23422778 грн. 50 коп. - боргу за виконані роботи згідно Договору №2 від 11 березня 2010 року про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області.

Під час розгляду справи №5/906/3/13-г господарським судом Житомирської області було вставлено наступне.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору № 2 від 11.03.2010р. та підставі складених комісійних дефектних актів відповідача позивачем з моменту укладення договору до грудня 2010 року виконувались обумовлені договором та актами дефектів роботи (послуги) з експлуатаційного утримання та поточного (планово- попереджувального) ремонту автомобільних доріг загального користування Житомирської області, що підтверджується відповідними актами дефектів (т.3 а.с.1-155, т.4 а.с.1-114), актами приймання виконаних будівельних робіт (форма № КБ-2в)(т.2 а.с.1-149) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма № КБ-3)(т.1 а.с.37-149).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що фактично відповідач надавав акти дефектів, безпосередньо в яких розшифровувались види робіт та кількість цих робіт в залежності від одиниці виміру, хоча пп.1.2 договору було визначено виконання робіт позивачем на підставі щомісячних планів-завдань, затверджених відповідачем актів - дефектів та на їх основі складених позивачем та затверджених відповідачем щомісячних кошторисів на уточнені обсяги і види робіт. На підставі складених комісійно та затверджених відповідачем актів-дефектів складалися щомісячні локальні та об'єктні кошториси, які уточнювали види та обсяги робіт. Проектно-кошторисна документація щодо виконання робіт складалась відповідно до чинних нормативних актів та згідно пп.4.1 договору, що не заперечується відповідачем. За результатами фактично виконаних робіт, які повністю відповідали поставленим завданням відповідача, структурні підрозділи підприємства, які безпосередньо виконували роботу, складали акти приймання виконаних робіт, типові форми КБ-2в.

Згідно даних позивача, з моменту укладення договору № 2 від 11.03.2010р. та до грудня 2010 року ним виконано роботи на загальну суму 91065827,57грн., але відповідач свої договірні зобов'язання по оплаті виконаних позивачем робіт виконав частково, на суму 67535625,07 грн. (т.5 а.с.105-151).

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 23530202,50 грн.

Вказане рішення було залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2015 р.

Відповідно до ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виконуючи рішення суду по справі №5/906/3/13-г відповідач сплатив борг у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками від 27.10.2015 р. на суму 7825424 грн., 09.11.2015 на суму 6272261 грн. 83 коп., 24.11.2015 р. на суму 612878 грн., 30.11.2015 р. на суму 8776298 грн. 52 коп. (а. с. 27-30).

Звертаючись з позовом у справі № 906/318/17 позивач просив стягнути з відповідача 1123185 грн. 10 коп. 3% річних за період з 07.04.2014 р. по 30.11.2015 р.; 16359384 грн. 23 коп. інфляційних за період з квітня 2014 року по листопад 2015 року за прострочення виконання грошового зобов'язання, дані вимоги не заявлялись при розгляді справи №5/906/3/13-г.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

В силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення договору про надання послуг

За змістом статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (Замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вказувалося вище, під час розгляду справи №5/906/3/13-г господарським судом Житомирської області було вставлено факт неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 23530202 грн. 50 коп.

При розгляді справи №5/906/3/13-г, вимога про стягнення 1123185 грн. 10 коп. 3% річних за період з 07.04.2014 р. по 30.11.2015 р.; 16359384 грн. 23 коп. інфляційних за період з квітня 2014 року по листопад 2015 року не заявлялась.

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Згідно п. п. 3.1, 4.1, 7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 17.02.2011 р. у справі № 10/25.

Підсумовуючи вказане, колегія суддів констатує, що 3% річних та інфляційні втрати можуть бути нараховані за весь час прострочення сплати заборгованості, при цьому позивач вправі самостійно визначати період за який здійснюється їх розрахунок.

В судовому засіданні 11 липня 2017 року, представник позивача пояснила, що дату 07.04.2014 р. було обрано як датою за 3 роки до подання позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, скаржник вказує на той факт, що початком заборгованості є 13.10.2015 р. прийняття постанови Вищим господарським судом України у справі № 5/906/3-13-г.

Однак, з такими доводами скаржника колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Окрім того, колегією суддів Рівненського апеляційного господарського суду встановлено, що ухвалою Вищого господарського суду України від 10.09.2015 р. у справі № 5/906/3/13-г було зупинено виконання рішення господарського суду Житомирської області від 04.03.2014 р. у справі № 5/906/3/13-г.

Поруч з тим, ГПК України не передбачає того, що подання касаційної скарги впливає на набрання рішенням законної сили і зупиняє його дію, а вказаною ухвалою Вищого господарського суду України було лише зупинено виконання судового рішення.

Крім того, борг відповідача перед позивачем виник не на підставі рішення у справі № 5/906/3-13-г, а з господарського зобов'язання, яке виникло на підставі Договору № 2 від 11.03.2010 р. про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області

Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 р. у справі № 918/329/16.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних і 3% річних приходить до висновку, що він є арифметично правильним.

Також скаржник вказує на той факт, що позивачем було подано позов із пропуском строків позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Зокрема апелянт посилається також і на п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" де вказано, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абз. 3 п. 7.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" чітко передбачено, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач фактично розрахувався з позивачем за Договором 30.11.2015 р.

В той же час, зазначена скаржником постанова вказує на строки звернення з вимогою про стягнення боргу та прив'язаних до нього сум річних та інфляційних.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як вказувалося вище, позивач звернувся до господарського суду з позовом у справі № 5/906/3/13- г про стягнення основного боргу,

Згідно із ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Підсумовуючи вказане, колегія суддів констатує, що позовну давність було перервано, шляхом пред'явленням позову про стягнення боргу, після чого перебіг позовної давності почався заново, а тому посилання скаржника на пропущення позивачем строку давності є необґрунтованими.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 р. у справі № 906/318/17 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 р. у справі № 906/318/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 автомобільних доріг у Житомирській області - без задоволення.

2. Справу № 906/318/17 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.