РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017Справа №910/24204/16

За позовом Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк"

про розірвання договору та стягнення 31 724808,60 грн.

Суддя: Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Білан Р.О. (за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2017 у справі № 910/24204/16 позовну заяву Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" Міністерства енергетики та вугільної промисловості України повернуто без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017 ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.01.2017 у справі № 910/24204/16 скасовано, матеріали справи № 910/16964/16 повернуті до Господарського суду міста Києва для розгляду справи по суті.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв'язку із закінченням терміну повноважень у судді Карабань Я.А. справу № 910/24204/16 передано для розгляду судді Ярмак О.М.

Ухвалою суду від 05.04.2017 суд прийняв її до розгляду, порушив провадження у справі та призначив до розгляду на 16.05.2017.

Одночасно з поданням позовної заяви позивач подав клопотання про забезпечення позову, в якому просив суд, накласти арешт на кошти позивача, що знаходяться у відповідача, у розмірі ціни позову - 31 724 808,60 грн., а у випадку недостатності коштів на цих рахунках на інших рахунках відповідача та інше майно відповідача.

Розглянувши дане клопотання позивача, суд відмовляє у його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.06 р., розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та враховуючи роз'яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи, що відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних банків та позивачем не належно обґрунтовано подане клопотання, не надано документів, які б підтверджували, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення позову, отже, подане клопотання задоволенню не підлягає.

Ухвалою суду від 16.05.2017 відстрочено позивачу сплату судового збору та відкладено розгляд справи на 30.05.2017.

24.05.2017 відповідачем поданий відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

Ухвалою від 30.05.2017 продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 13.06.2017.

12.06.2017 позивачем подано додаткові пояснення.

Ухвалою від 26.06.2017 розгляд справи призначено на 04.07.2017.

В судовому засіданні 04.07.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.03.2015 між Державним підприємством "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" (надалі - позивач) та Публічним акціонерним товариством "Фортуна-банк" (надалі - відповідач, банк) був укладений договір банківського вкладу № 11ДПС/237/2098/ЮР (далі - договір), предметом якого є залучення банком для зберігання на платній основі (під визначений процент) грошей, що передаються вкладником в управління банку на встановлений строк, при цьому, початкове залучення грошових коштів не повинно бути меншим 50 000,00 грн., на умовах, визначених договором, зокрема, п.п.1.4, 1.5 договору.

Згідно з п. 1.2 договору для цілей, визначених в п. 1.1, банк відкриває рахунок № 2098 в національній валюті України в АТ "Фортуна-Банк", МФО 300904 (вкладний рахунок).

Пунктами 1.3 - 1.5 договору передбачено, що сума вкладу становить 30 000 000 грн.; строк розміщення вкладу - 735 календарних днів з 27.03.2015 по 30.03.2017, а розмір процентів за вкладом - 17,5 процент річних.

Відповідно до п. 2.1 договору вкладник зобов'язаний передати вклад в управління банку шляхом перерахування суми вкладу з власного поточного рахунку. Таке перерахування здійснюється протягом трьох операційних днів з дати підписання договору.

Повернення вкладнику суми вкладу по закінченню строку розміщення вкладу здійснюється шляхом перерахування на власний поточний рахунок вкладника, що зазначений у ст. 6 договору (п. 2.2 договору).

Відповідно до умов п. 3.7 Договору банківського рахунку №11РО/112098/ЮР, Банк зобов'язувався виконувати операції за розрахунковими документами в національній валюті, що надійшли до Банку в операційний час, того ж дня. Документи, отримані Банком після закінчення операційного часу проводяться Банком наступного робочого дня.

Також, відповідно до п. 5.1.1 Договору, Банк зобов'язується виконувати розпорядження Позивача про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій відповідно до вимог чинного законодавства.

Як вбачаться з матеріалів справи, Позивач надав Банку платіжне доручення №1740 від 03.08.2016 на суму 50 000,00 грн. Вказане платіжне доручення було отримано Банком 15.08.2016 про що свідчить штамп Банку на вказаному платіжному дорученні. Крім того, банком проставлено штамп на відмітці "Проведено" 15.08.2016, проте, жодних дій Банк не виконував та належні Позивачу кошти не перераховував, що підтверджується випискою по руху коштів станом на 15.08.2016.

01.09.2016 було направлено на адресу місцезнаходження Банку рекомендованим повідомленням платіжне доручення №1933 від 02.09.2016 на суму 698 239,17 грн. Вказане платіжне повідомлення було отримано Банком 05.09.2016, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення. Проте, Банк не здійснив перерахування коштів згідно вказаного платіжного доручення.

Зазначені платежі необхідно було здійснити з рахунку Позивача №8, відкритого в Банку, на рахунок Позивача №8926, який відкритий в АТ «Укрексімбанк».

18.08.2016 Позивач отримав пропозицію від Відповідача про укладення додаткової угоди до Договору банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР, якою передбачалось зменшення процентної ставки за вкладом до 15,5%.

Згідно п. 3.2.2 Договору, у разі недосягнення згоди щодо встановлення нового розміру Процентів, Сторони домовились, що Договір припиняє дію на попередніх умовах з наступного дня, після дати відмови Вкладника підписати Додаткову угоду, яку Банк надав Вкладнику особисто, або у разі надіслання Вкладникові Додаткової угоди, з наступного дня, після дати отримання повідомлення від Вкладника щодо Відмови підписання Додаткової угоди, або, у разі неотримання від Вкладника, направленої Банком Додаткової угоди, з десятого календарного дня після дня такого направлення. Під недосягненням згоди Сторони домовилися вважати: не отримання Банком Додаткової угоди, направленої Вкладнику, або отримання Банком Додаткової угоди, але пізніше строку, передбаченого цим пунктом Договору, або отримання повідомлення від Вкладника щодо відмови від підписання Додаткової угоди, при цьому факсопримірник такого повідомлення має юридичне значення. Недосягнення згоди є підставою для розірвання дії Договору та не потребує укладання Сторонами окремого документу щодо його розірвання.

Враховуючи незгоду Позивача на зміну розміру процентної ставки за Договором і, відповідно, неотримання Банком підписаної Вкладником додаткової угоди щодо зміни розміру процентної ставки до 28.08.2016, Договір банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР припинив дію з 28.08.2016 відповідно до умов п. 3.2.2 Договору банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР.

Також, враховуючи положення п. 3.3.2 Договору банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР, Договір банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР у цьому випадку припиняє свою дію на попередніх умовах, тобто відсотки нараховуються та виплачуються Банком у повному розмірі, передбаченому п. 1.5 Договору банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР.

Припинення дії Договору банківського вкладу №11ДПС/237/2098/ЮР фактично є закінченням строку розміщення вкладу та зобов'язує Банк повернути Позивачу всю суму вкладу на власний банківський рахунок Позивача.

12.09.2016 Позивач направив Відповідачу Вимогу за №12/09/06, в якій просив повернути суму банківського вкладу та нараховані проценти за вищевказаним Договором на поточний рахунок Позивача №8926 в ПАТ «Укрексімбанк» у м. Києві. МФО 322313 в триденний строк з моменту отримання вказаної вимоги. Вимога була направлена Банку рекомендованим повідомленням та отримано представником Банку 15.09.2016, що підтверджується отриманим Позивачем рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Будь-якої відповіді на зазначену вимогу від Банку Позивачем не отримано, дій щодо повернення вкладу шляхом перерахування коштів на рахунок Позивача не здійснено.

Станом на теперішній час суму вкладу та нарахованих процентів Відповідач Позивачу не повернув та жодної відповіді на Вимогу від 12.09.2016 року не надіслав.

Відповідно до п. 5 ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

У разі повернення вкладу виплачуються всі нараховані до цього моменту проценти (п. 6 ст. 1061 ЦК України).

Станом на 11.10.2016 Банком нараховано проценти на вклад (депозит) Позивача та зараховано їх на поточний рахунок Позивача у Банку у розмірі 1 724 808,60 грн., що підтверджується довідкою про залишок коштів на рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 3 ст. 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Також відповідно до п. 2.4 глави 2 Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" № 516 від 03.12.2003 року (далі- Постанова) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Згідно з указаною Постановою (п. 3.3) за договором банківського строкового вкладу (депозиту) банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням викладеного, зважаючи на вищенаведені норми законодавства та умови укладеного між сторонами правочину, суд приходить до висновку, що у зв'язку із закінченням строку розміщення банківського вкладу у позивача виникло право вимагати від банку повернення своїх коштів, а у банку - зустрічний обов'язок з їх повернення на користь вкладника.

Разом з тим, судом встановлено, що постановою Національного банку України № 55-рш/БТ від 26.01.2017 ПАТ "Фортуна-банк" віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

27.01.2017 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 320 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у відповідача.

У подальшому рішенням Правління Національного банку України № 89-рш від 21.02.2017 банківську ліцензію відповідача відкликано та вирішено ліквідувати ПАТ "Фортуна-банк", у зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 665 від 21.02.2017 р. про початок процедури ліквідації ПАТ "Фортуна-банк" з 22.02.2017 по 21.02.2019.

Отже, на час розгляду справи банк (відповідач) перебуває у стані ліквідації.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відтак, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Таким законом є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким врегульована процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Так, пунктом 6 статті 2 зазначеного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Частиною 2 ст. 49 вказаного Закону України визначено порядок здійснення уповноваженою особою Фонду заходів щодо підготовки задоволення вимог кредиторів, якою передбачено, зокрема, складання реєстру акцептованих вимог кредиторів для затвердження виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитором банку є - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Отже, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником, тому у період запровадження у банку процедури ліквідації виконання будь-яких розрахунково-касових операцій банком обмежується положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Вказану позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/1.

При цьому, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений спеціальний порядок (процедура) погашення кредиторських вимог вкладників.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (ч. 3 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Таким чином, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що у процесі ліквідаційної процедури визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість погашення їх вимог.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. передбачено, що порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, під час процедури ліквідації банку не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора.

За таких обставин господарський суд погоджується з доводами відповідача про те, що порядок погашення вимог кредиторів є спеціальним та він здійснюється у чіткій відповідності із Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому задоволення позовних вимог ДП "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, як вкладника банку, про стягнення грошових коштів в період ліквідації банку є неможливим, оскільки це фактично порушить визначену спеціальним законом процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та передбачену законом черговість задоволення вимог кредиторів.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Що ж до судового збору, то слід зазначити наступне.

Позивач звертався з клопотанням про відстрочення сплати судового збору, яке було задоволено ухвалою від 16.05.2017 та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

На день судового розгляду позивач судовий збір за подання позовної заяви не сплатив. Натомість, у додаткових поясненнях позивач просив суд звільнити його від сплати судового збору, обґрунтовуючи тим, що на сьогоднішній день позивач має велику заборгованість з оплати заробітної плати працівникам, з оплати податків та інших обов'язкових платежів. На підтвердження чого позивачем додано бухгалтерську довідку, де вказано кредиторську заборгованість перед працівниками та бюджетом.

Проте, факт надання такої довідки не може свідчити про неможливість сплати судового збору та як наслідок наявності виключності обставин для звільнення від сплати судового збору. Заявник не підтвердив, що в нього немає грошових коштів. В той же час, наведені заявником обставини не є підставою для звільнення від сплати судового збору в розумінні ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Отже, судовий збір у сумі 206 700,00 грн. за майнову вимогу (станом на час звернення позивача з позовом) підлягає стягненню з позивача на користь державного бюджету України.

Керуючись статтями 32-34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (01001, м. Київ, вул. Паторжинського, буд.6, оф.5; ) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, в доход державного бюджету України 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. судового збору.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.07.2017

Суддя О.М. Ярмак