ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" липня 2017 р.Справа № 916/3644/13

Позивач: Державна установа Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України

Відповідач: Фізико-хімічний інститут захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1 академія наук України

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області 2. Міністерство освіти і науки України

про стягнення 1348379,85 грн.

Господарський суд Одеської області у складі:

Головуючий суддя Демешин О. А.

Суддя Малярчук І.А. Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - довіреність

від відповідача: ОСОБА_3-А.-директор, ОСОБА_4 довіреність

від третьої особи: не зявився;

від третьої особи 1: не зявився;

від третьої особи 2: не зявився;

СУТЬ СПОРУ: 27.12.2013р. Державна установа "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім.С.І.Субботіна НАН України" звернулася до Господарського суду Одеської області із позовом та заявою про зміну предмету позову до Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України про стягнення збитків у розмірі 647 335, 57 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2014 у справі № 916/3644/13 (суддя Гут С.Ф.) стягнуто з відповідача на користь позивача збитки в сумі 640 560, 90 грн., а саме: витрати з оплати опалення приміщень 172 254, 99 грн. (53,26%), витрати з оплати електроенергії 101 404, 93 грн. (65,7%), витрати з оплати постачання холодної води та водовідведення 34 248, 06 грн. (84,95%), витрати з оплати зливових стоків 3 494, 91 грн. (49,1%), витрати з оплати вивезення побутових відходів - 942, 72 грн. (49,1%), витрати на охорону будівель і території 256 855, 60 грн. (49,1%), витрати на утримання прилеглої до будинку території 28 387, 54 грн. (49,1%) та витрати на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення 42 972,17 грн. (49,1%); в іншій частині у позові відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 у справі № 916/3644/13 (колегія суддів у складі: ОСОБА_5 головуючий суддя, судді Мишкіна М.А., Таран С.В.) рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2014 у справі № 916/3644/13 змінено, та викладено п. 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини на користь Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна ОСОБА_1 Наук України" 620 213, 53 грн. збитків у вигляді відшкодування витрат на утримання орендованого майна, в тому числі: витрати з оплати опалення приміщень в сумі 172 254, 99 грн.; витрати з оплати електроенергії в сумі 101 404, 93 грн.; витрати з оплати постачання холодної води та водовідведення в сумі 34 248,06 грн.; витрати з оплати зливових стоків в сумі 3 487, 77 грн.; витрати з оплати вивезення побутових відходів в сумі 940, 80 грн.; витрати з оплати на охорону будівель і території в сумі 240 539, 91 грн.; витрати на утримання прилеглої до будинку території в сумі 28 387, 54 грн.; витрати на утримання та обслуговування комунальних систем загального призначення в сумі 38949,53 грн."; в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2014 у справі № 916/3644/13 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016 року Рішення господарського суду Одеської області від 25.03.14 та Постанову Одеського апеляційного господарсько суду від 11.11.15 у справі № 916/3644/13 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.04.2017р. справа прийнята до провадження колегією суддів Господарського суду Одеської області у складі: головуючий суддя Демешин О. А., суддя Малярчук І. А., суддя Щавинська Ю.М.

Позивач під час розгляду справи неодноразово змінював (збільшував або зменшував) розмір позовних вимог.

07.07.2017р. (вх.№2-3664/17) позивачем до суду надано заяву про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої просить стягнути з відповідача збитки, що складаються з витрат на утримання нежитлових приміщень за період з 01.01.2011р. до 30.06.2017р. в загальній сумі 1348379,85грн.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на відсутність правових підстав нарахування сум, що підлягають до відшкодування, на підставі договору оренди № 1 від 31.12.2009р., який припинив свою дію з 01.01.2011р. Крім того, з пояснень відповідача вбачається, що він не згоден з розрахунками збитків з огляду на те, що їх здійснено позивачем непропорційно до фактичної площі займаних приміщень. Під час нового розгляду справи відповідач додаткових заперечень не надав.

В С Т А Н О В И В :

31.12.2009р. між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди № 1 нерухомого майна, що знаходиться на балансі НАН України та віднесених до її відання установ, організацій та підприємств, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме державне майно: приміщення в двухповерховому будинку і одноповерхових будівлях (далі - майно), площею 536, 3 кв. м, розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 3, на 1 та 2 поверхах будинку та дворових будівлях згідно з додатками №№ 1, 3, що перебуває на балансі Відділення гідроакустики Морського гідрофізичного інституту ОСОБА_1 академії наук України (балансоутримувач).

31.12.2009 орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування майно згідно з додатком № 1 до договору оренди, що підтверджується актом приймання-передачі.

Вказаний договір було укладено строком на 1 рік до 31.12.2010 включно. Після закінчення строку дії договору оренди останній не було продовжено, однак відповідачем орендоване майно позивачу не повернуто та він продовжує користуватися орендованими приміщеннями по теперішній час, що не заперечувалось самим відповідачем.

Вимагаючи відшкодування збитків позивач в останній заяві про збільшення розміру позовних вимог зазначив, що відповідач в період з 01.01.2011 по 30.06.2017р. використовував майно, що знаходиться на балансі позивача, без достатньої правової підстави, оскільки після закінчення терміну дії договору оренди № 1 від 31.12.2009р. відповідач не звільнив нежитлові приміщення, які знаходились у нього в оренді.

Отже, предметом позову по справі є стягнення збитків, що складаються з витрат позивача на утримання нежитлових приміщень, які фактично знаходились в користуванні у відповідача, а саме з:

- витрат на оплату опалення приміщень в розмірі 335316,92грн.;

- витрат на оплату електроенергії в розмірі 192255,81грн.;

- витрат за постачання холодної води та водовідведення в розмірі -2743,87грн. (переплата відповідачем цих витрат врахована позивачем в розрахунку загальної суми збитків, що є предметом стягнення);

- витрат з оплати зливових стоків в розмірі 2060,19грн.;

- витрати з оплати вивезення побутових відходів в розмірі 2706,56грн.;

- витрат на охорону будівель і території в розмірі 675133,85грн.;

- витрат на утримання прилеглої до будинку території в розмірі 53718,60грн.;

- витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення в розмірі 89931,79грн.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Відшкодування збитків у сфері господарювання передбачено Господарським кодексом України, з особливостями визначеними Цивільним Кодексом України.

Відповідно до частин першої і другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом; суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно із статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обовязку з відшкодування збитків.

Виходячи з вищенаведеного, стягненню підлягають не будь-які витрати кредитора, а тільки такі корисні витрати, які були використані кредитором в силу правопорушення боржника, або у вигляді додаткових витрат, зроблених ним у зв'язку з правопорушенням.

Отже терміни „витрати та „збитки не є тотожними в розумінні ст.22 ЦК України. Позивачем не доведено, що вищевказані витрати, які він здійснив, були повязані зі знищенням або пошкодженням його речі, або були зроблені для відновлення його порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, суд вважає, що правова позиція позивача щодо стягнення з відповідача збитків є хибною.

При цьому суд, вирішуючи спір по суті, виходить з принципу юридичної визначеності, згідно з яким рішення суду по конкретній справі має вирішити усі спірні правовідносини, що входять до предмету встановлення, а не породжувати інші судові спори.

Згідно п. 3.12. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив, що дійсно позивачем були понесені витрати на утримання нежитлових приміщень, але ці витрати були здійснені позивачем по своїм договірним зобовязанням перед третіми особами, або по зобовязанням позивача щодо оплати праці своїм працівникам та не є збитками в розумінні ст..22 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідач після закінчення терміну дії, укладеного між сторонами договору оренди № 1, продовжив і до цього часу частково продовжує використовувати приміщення, що були предметом оренди.

При цьому відповідач в період з 01.01.2011 по 30.06.2017р. користувався послугами з постачання теплоенергії, електроенергії, водопостачання та водовідведення, охорони, вивезення побутових відходів та інше. Вказані послуги були оплачені позивачем, хоча їх фактично отримував відповідач в розмірах, пропорційно займаних приміщень.

За таких обставин, у відповідача виникло зобовязання щодо відшкодування деяких з вищевказаних витрат позивача.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Для визначення розмірів площ приміщень, що займав відповідач, та для встановлення пропорційності відшкодування витрат, які оплачувались позивачем за послуги з тепло-, електро-, вододопостачання, водовідведення, охорони тощо, ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.06.2016р. по справі призначалась комплексна будівельно-технічна та економічна експертиза.

29.03.2017р. (вх.№ 7301/17) до Господарського суду Одеської області надійшов Висновок експерта № 3048/24, 3054/23 від 27.02.2017р. по вказаній експертизі.

Частинами пятою, шостою статті 42 ГПК України встановлено, що висновок судового експерта для господарського суду не є обовязковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. Відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивовано у рішенні.

Суд погоджується з поясненнями позивача щодо експертного висновку про безпідставність не включення до загальної площі приміщень, що займав відповідач, площі будівлі складу літ.З (35,1кв.м.), якою фактично користувався відповідач, оскільки те, що вказане приміщення є тимчасовим, не спростовує можливостей споживання відповідачем електроенергії, тепло енергії, водопостачання та водовідведення. Крім того, „Методичні рекомендації стосовно визначення нерухомого майна, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2009р. №660/5, на які посилається експерт у Висновку, втратили чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 07.04.2014р. за № 660/5.

Також, у Висновку експерта безпідставно не враховано площу приміщень загального користування водомірного вузла (8,1кв.м.) та теплового вузла (20,2кв.м.) через „відсутність доступу до підвалу де знаходяться ці приміщення. Між тим, вказані приміщення, за аналогією Закону України „Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, є допоміжними приміщеннями загального призначення.

Судом відхиляється клопотання позивача про призначення повторної експертизи, оскільки ним самим правильно розраховано розміри займаних відповідачем приміщень (з урахуванням будівлі складу літ.№ З, водомірного та теплового вузлів) і розміри пропорцій, які необхідні для розрахунку витрат на оплату опалення приміщень, витрат на оплату електроенергії, витрат за постачання холодної води та водовідведення, витрат з оплати зливових стоків та витрат з оплати вивезення побутових відходів

Також судом не вбачається підстав для призначення повторної експертизи щодо визначення розміру коштів для відшкодування витрат на охорону будівель і території, витрат на утримання прилеглої до будинку території в розмірі та витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення, оскільки у задоволенні позову в частині відшкодування цих витрат слід відмовити, з підстав, що будуть зазначені нижче.

Абзацом 16 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон) встановлено, що утримання будинків і прибудинкових територій це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (при будинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та при будинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відповідно п.2 ч.1 ст.13 Закону відносяться до житлово-комунальних послуг.

Частинами 1, 2, 6 статті 19 вказаного Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 14 Закону України „Про житлово-комунальні послуги встановлено, що:

1. Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

2. Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Тобто, при вирішенні спору по цій справі щодо визначення розмірів витрат позивача, які підлягають відшкодуванню, слід виходити:

1. з наявності між сторонами, укладеного договору з істотною умовою в ньому - визначенням вартості відшкодування, оплачених позивачем послуг;

2. з наявності, затверджених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги, у разі відсутності між сторонами вищевказаного договору.

Приймаючи до уваги, що оплату послуг з опалення приміщень, витрат на оплату електроенергії, витрат за постачання холодної води та водовідведення, витрат з оплати зливових стоків та витрат з оплати вивезення побутових відходів позивачем здійснювалась на підставі, затверджених відповідним уповноваженим органом, тарифів суд вважає, що відшкодуванню підлягають витрати позивача на зазначені вище послуги у розмірах, пропорційно займаних приміщень. При цьому, суд звертає увагу, що відшкодуванню підлягають саме фактично здійснені витрати позивача, а не суми з урахуванням цін на день подання позову, як це просить позивач, посилаючись на ч.3 ст.225 ГК України, оскільки вказаною нормою передбачено такий порядок для визначення розміру збитків. Як зазначалось вище, правову позицію позивача щодо стягнення з відповідача збитків суд вважає хибною.

Таким чином, з відповідача на користь позивача, з урахуванням фактичних витрат останнього та пропорційно займаної відповідачем площі нежитлових приміщень, і приймаючи до уваги часткове відшкодування відповідачем цих витрат у 2015році, підлягають до стягнення витрати позивача:

- на оплату опалення приміщень в розмірі 176412,19грн. (348667,18грн.- 172254,99грн.);

- на оплату електроенергії в розмірі 96996,13грн. (198401,06грн. 101404,93грн.) ;

- на оплату зливових стоків в розмірі 3116,03грн. (6603,8грн. 3487,77грн.);

- витрати з оплати вивезення побутових відходів в розмірі 2706,56грн. (3647,36грн. 940,8грн.).

Щодо витрат за постачання холодної води та водовідведення, то вони відшкодовані

відповідачем у розмірі на 16445,98грн. більше ніж підлягало до відшкодування за ці послуги (42267,17грн. (сума, що підлягала до відшкодування) 58173,15грн. (сплачена відповідачем сума) = 16445,98грн.). Вимог щодо повернення надмірно сплаченого, або про зарахування переплати цього платежу в рахунок відшкодування оплати за інші послуги відповідачем не заявлялось. Тому, в розрахунку загальної суми, що підлягає до відшкодування, вказана сума переплати за постачання холодної води та водовідведення судом не враховується.

Судом не вбачається підстав для задоволення позову в частині відшкодування витрат на охорону будівель і території в розмірі 675133,85грн.; витрат на утримання прилеглої до будинку території в розмірі 53718,60грн. та витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення в розмірі 89931,79грн., оскільки між сторонами договорів про надання позивачем відповідачу вищевказаних послуг між сторонами не укладалось. Відповідно, не було досягнуто домовленості щодо однієї з істотних умов договору, передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 26 вищевказаного Закону, а саме вичерпного переліку житлово-комунальних послуг, тарифів та їх складових на кожну з цих послуг, загальної вартості послуг.

Також тарифи на такі послуги законодавчо на встановлені і не затверджувались будь-яким уповноваженим органом.

На підставі викладеного, позов підлягає частковому задоволенню з покладенням на відповідача судових витрат по сплаті судового збору та витрат на проведення судової експертизи в розмірі, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково

2. Стягнути з Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України (65082, м.Одеса, вул.Преображенська, 3, код 01530125) на користь Державної установи Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України (65082, м.Одеса, вул.Преображенська, 3, код 05540020) 176412 гривень 19коп. відшкодування витрат на оплату опалення приміщень; 96996 гривень 13коп. відшкодування витрат на оплату електроенергії; 3116 гривень 03коп. відшкодування витрат на оплату зливових стоків; 2706 гривень 56коп. відшкодування витрат з оплати за вивезення побутових відходів; 4188 гривень 46 коп. судового збору та 6546 гривень 41коп. витрат на оплату судової експертизи.

3. В решті позову відмовити

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України

Наказ видати після набрання рішенням законної сили

Повне рішення складено 17 липня 2017 р.

Головуючий суддя Демешин О. А.

Суддя Малярчук І.А.

Суддя Щавинська Ю.М.