ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.07.2017 Справа № 907/439/17

За позовом Хустської місцевої прокуратури, м. Хуст в інтересах держави в особі Міжгірської районної ради, смт. Міжгір"я

до відповідача 1 фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Міжгір"я

до відповідача 2 відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації, смт. Міжгір"я

про визнання недійсним договору №11 від 23.12.2010 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності (нежитлового приміщення площею 34,92 м.кв., розміщеного на першому поверсі будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1), ринкова вартість якого становить 18438 грн.), укладеного між відділом освіти Міжгірської районної державної адміністрації в особі начальника відділу Олексієнко Н.С та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2

зобов"язання звільнити приміщення площею 34,92 м.кв., розміщеного на першому поверсі будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1, яке є предметом договору №11 від 23.12.2010 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності

Головуючий суддя Івашкович І.В.

за участі представників:

від позивача - не з"явився

від відповідача 1 - ОСОБА_5, довіреність від 09.06.2017

від відповідача 2 - не з"явився

від прокуратури - Гримут Д.Ю., прокурор Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури

Суть спору: Хустська місцева прокуратура, м. Хуст в інтересах держави в особі Міжгірської районної ради, смт. Міжгір"я звернулася з позовом до відповідача 1 фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Міжгір"я та до відповідача 2 відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації, смт. Міжгір"я про визнання недійсним договору №11 від 23.12.2010 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності (нежитлового приміщення площею 34,92 м. кв., розміщеного на першому поверсі будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1), ринкова вартість якого становить 18438 грн.), укладеного між відділом освіти Міжгірської районної державної адміністрації в особі начальника відділу Олексієнко Н.С та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2; зобов"язання звільнити приміщення площею 34,92 м. кв., розміщеного на першому поверсі будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1), яке є предметом договору №11 від 23.12.2010 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності.

Позов мотивовано з посиланням на ті обставини, що 23.12.2010р. між відділом освіти Міжгірської районної державної адміністрації (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено Договір №11 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності, на підставі якого за актом приймання-передачі майна від 23.12.2010р. Орендарю передано в строкове платне користування (оренду) нежитлові приміщення площею 34,92 кв.м., розміщені в будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1, ринковою вартістю станом на 31.10.2010р. 18 438 грн. Майно вказаного навчального закладу є спільною власністю територіальної громади сіл, селищ Міжгірського району, закріплено на праві оперативного управління за відділом освіти Міжгірської РДА і складається з основних та оборотних засобів, вартість яких відображається на самостійному балансі. Зазначений договір оренди укладено з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема, п.5 ст.63 Закону України "Про освіту", відповідно до яких об"єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов"язані з навчальним процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Виходячи з вимог ст.18 Закону України "Про освіту", для здійснення освітньої діяльності необхідним є отримання відповідної ліцензії. Оскільки відсутні підстави для здійснення ФОП ОСОБА_2 освітньої діяльності, відсутні підстави для надання йому в користування приміщення закладу освіти.

Окрім того, наголошено на тому, що відповідно до умов Договору оренди майно навчального закладу передано в оренду з метою розміщення в ньому торгової точки з продажу шкільного навчального приладдя, канцтоварів, культтоварів, навчальних посібників, сувенірів та супутніх товарів, а Орендар зобов"язався використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов Договору. Разом з тим, згідно акту обстеження від 22.03.2017р. встановлено, що в орендованому приміщенні здійснюється продаж продуктів харчування, овочів, фруктів, промислових, продовольчих товарів, побутової хімії, засобів особистої гагієни, одягу та інших товарів.

Посилаючись на викладені у позовній заяві підстави та мотиви, прокурор стверджує, що укладення спірного договору суперечить Закону України "Про освіту", державним та суспільним інтересам, у зв"язку з чим обгрунтовує наявність підстав для визнання договору оренди №11 від 23.12.2010р. недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, та як наслідок недійсності договору - наявність відповідно до ст.208 Господарського кодексу України, ст.216 Цивільного кодексу України підстав для зобов"язання відповідача звільнити орендоване приміщення, що розміщене в будівлі Міжгірської ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Під час судового розгляду справи прокурором у судовому процесі позовні вимоги підтримано в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві. В обгрунтування та підтвердження підстав позовних вимог посилається на додані до позовної заяви та додатково долучені до матеріалів справи документальні докази.

Позивачем Міжгірською районною радою не забезпечено участь у судових засіданнях свого уповноваженого представника. Надісланими до господарського суду Закарпатської області письмовими поясненнями позивач заявляє про підтримання позовних вимог в повному обсязі та просив розглянути справу без участі його представника.

Відповідач 1 згідно з письмовим відзивом на позов заперечує позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи заявлені вимоги безпідставними та необгрунтованими. Наголошено на тому, що прокуратурою при зверненні з даним позовом не досліджено усіх передумов та дійсних обставин справи, не враховано та проігноровано думки та права громадськості (батьків учнів), педколективу, органів місцевого самоврядування, що в умовах задекларованої законодавцем децентралізації влади та збільшення повноважень органів місцевого самоврядування саме щодо вирішення питань місцевого значення слід розцінювати як невиправдане втручання у право територіальної громади самостійно вирішувати соціально значущі питання, виходячи з обгрунтованих передумов та індивідуального підходу. З огляду на те, що Міжгірська ЗОШ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів ім. А.Волошина розташована у частині селища Міжгір"я, відносно віддаленій від центру та торгової інфраструктури, то з огляду на численні вимоги батьківського комітету, педколективу та працівників школи, з метою упередження випадків самовільного відлучення учнів за межі школи, наявність у даному навчальному закладі спеціалізованого торгового закладу з продажу шкільного приладдя та супутніх товарів є необхідною. Вказане питання узгоджено з власником будівлі - Міжгірською районною радою, органом управління майном - відділом освіти Міжгірської РДА, з яким укладено відповідний договір оренди за результатами проведення відповідного конкурсу на право укладення договору оренди.

Відповідач 1 стверджує, що об"єкт оренди та вчинювана у ньому господарська діяльність не перешкоджає та не перешкоджала, а навпаки сприяла навчально-виховному процесу у навчальному закладі, асортимент продажу товарів постійно узгоджувався з урахуванням побажань відділу освіти, педагогічного колективу, адміністрації школи, батьків та учнів до асортименту товарів закуповувались відсутні в наявності чи недовиділені необхідні для навчального процесу підручники, методичні посібники. Свідченням належного здійснення господарської діяльності на об"єкті оренди є також те, що відповідно до п.9.6 Договору правовідносини неодноразово продовжувались на той самий строк і на тих самих умовах, які передбачено при укладенні договору, договірні відносини тривають на даний час.

Заперечуючи доводи позовних вимог стосовно того, що об"єкт оренди використовується з порушенням вимог ст.63 Закону України "Про освіту", відповідач 1, посилаючись на норми ст. ст. 61, 63 Закону України "Про освіту", ст. ст.9, 44 Закону України "Про загальну середню освіту", приписи п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14 серпня 2001 року № 63, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, наголошує, що законодавством передбачена можливість отримання шкільними закладами освіти додаткового джерела фінансування з надання платних послуг внаслідок здавання в оренду належного майна з умовою щодо можливості передання в оренду об"єктів та майна, не пов"язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, та у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов праці та навчання у навчальному закладі. Відповідач 1 зазначає, що прокурором не наведено жодних обставин, не доведено жодними належними та допустимими доказами перешкоджання навчально-виховному процесу при оренді спірного приміщення та вчинюваною у ньому діяльністю.

Крім того, посилаючись на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, відповідач 1 зазначає, що порушення з боку органу публічної влади при укладенні договору оренди щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень при його укладенні не вчиняла.

Уповноваженим представником відповідача 1 під час судового розгляду підтримано заперечення проти позову з підстав та мотивів, викладених у відзиві.

Окрім того, відповідачем 1 подано заяву про застосування позовної давності, згідно з якою зазначено про пропуск при зверненні з даним позовом загальної позовної давності, встановленої згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України тривалістю у три роки. При цьому, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України з питань застосування позовної давності при вирішенні спорів за позовами прокурорів, зазначає, що норми закону про початок перебіг позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Наголошує, що позивач у справі Міжгірська районна рада достовірно знала про укладення спірного правочину, а відтак перебіг позовної давності розпочався з дня його вчинення, з 23.12.2010р. та закінчився 23.12.2013р. Прокурор з даним позовом звернувся у квітні 2017 року, тобто після спливу позовної давності.

Уповноваженим представником відповідача 1 підтримано заяву про застосування позовної давності.

Відповідач 2 відділ освіти Міжгірської районної державної адміністрації не забезпечив участь у судових засіданнях з розгляду даної справи свого уповноваженого представника. Надісланими до господарського суду письмовими поясненнями відповідач 2 повідомив про визнання позову в повному обсязі, просить розглянути справу без участі його представника.

Прокурором у судовому засіданні подано пояснення щодо заяви відповідача 1 про застосування позовної давності (заява №101-48-17 від 06.07.2017). Прокурор вважає твердження відповідача 1 про пропуск позовної давності безпідставним. При цьому посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.05.2014 по справі №5011-32/13806-2012, відповідно до якої для позовів прокурорів визначення початку перебігу позовної давності відбувається на підставі п.1 ст.261 Цивільного кодексу України, тобто з моменту, коли прокурор довідався або міг довідатись про порушення прав позивача, або про особу, яка його порушила. З урахуванням також правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 08.06.2016 по справі №6-3089цс15, постанові від 13.03.2017 по справі №6-80цс17, прокурор стверджує, що підставою для представництва стала необхідність розірвання договору оренди не з підстав невідповідності його вимогам закону по суті, а у зв"язку з виявленням орендодавцем явного порушення його умов орендарем. При цьому вказує на виявлення згідно з актом обстеження від 22.03.2017 здійснення продажу в орендованому приміщенні продуктів харчування, овочів, фруктів, промислових, продовольчих товарів, побутової хімії, засобів особистої гігієни, одягу, інших товарів. Наводить обгрунтування з посиланням на приписи ст. ст. 629, 526, 611, 651, 759, 773, 783 Цивільного кодексу України.

Представником відповідача 1 зазначено, що пояснення прокурора вважає необгрунтованими, такими, що не спростовують доводи відповідача 1 про пропуск позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача 1, проаналізувавши встановлені на підставі досліджених безпосередньо в ході судового розгляду доказів фактичні обставини справи в їх сукупності, суд констатує такі висновки.

З фактичних обставин і матеріалів справи слідує, що між відділом освіти Міжгірської районної державної адміністрації (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено Договір №11 від 23.12.2010р. оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності. Відповідно до предмету вказаного договору встановлено, що Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлове приміщення площею 34,92 кв.м., розміщене на першому поверсі будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ст. з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1 і знаходиться на балансі Орендодавця, ринкова вартість якого згідно звіту про експертну оцінку станом на 31 жовтня 2010року в розмірі 18.438 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення в ньому торгової точки з продажу шкільного навчального приладдя, канцтоварів, культтоварів, навчальних посібників, сувенірів та супутніх товарів. Умовами п. 9 Договору передбачено, що цей Договір набирає чинності від дати його підписання, діє з 01.01.2011р. до 31.12.2013 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах , які передбачені цим Договором.

Актом приймання-передачі майна від 23.12.2010р. оформлено передачу Орендодавцем відділом освіти Міжгірської РДА Орендарю ФОП ОСОБА_2 в строкове платне користування (оренду) окремого індивідуально визначеного нерухомого майна - нежитлового приміщення площею 34,92 кв.м, розміщеного в будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ст. з поглибленим вивченням окремих предметів АДРЕСА_1 за ринковою вартістю станом на 31 жовтня 2010р. в розмірі 18438 грн.

На підставі рішення ІІ сесії IV скликання Міжгірської районної ради від 25.07.2002р. №24, будівля та майно Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ст. перебуває у спільній власності територіальних громад сіл та селищ Міжгірського району, передано в оперативне управління відділу освіти Міжгірської РДА та перебуває на балансі школи.

Спір виник з приводу недійсності Договору №11 від 23.12.2010р. оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності, та спонукання ФОП ОСОБА_2 до звільнення орендованого ним приміщення навчального закладу.

Зазначений договір за своєю правовою природою є договором оренди та підпадає під регламентацію норм гл.58 Цивільного кодексу України, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За приписами норм ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу. Статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Відповідно до ст. 63 зазначеного Закону встановлено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Державними санітарними правилами і нормами влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01 (затвердженими постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14 серпня 2001 року № 63, погоджено листом Міністерства освіти і науки від 05.06.2001 N 1/12-1459) встановлено, що у будівлях загальноосвітніх шкіл передбачаються такі функціональні групи приміщень: класні кімнати, навчальні кабінети, лабораторії з лаборантськими, кабінети трудового навчання та профорієнтації, продовженого дня, фізкультурно-спортивні, приміщення харчоблоку, медичні, актовий зал, бібліотека, адміністративні, допоміжні приміщення - вестибюль, рекреації, гардероби, санітарні вузли з технічними приміщеннями тощо (п. 3.2). Здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється (п. 3.19).

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наведено правову позицію про те, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. (п.2.1). За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2).

Як зазначено вище, оспорюваний Договір оренди №11 від 23.12.2010р. передбачає передачу в оренду ФОП ОСОБА_2 нежитлового приміщення площею 34,92 кв.м., що розміщене на першому поверсі будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ст., з метою розміщення в ньому торгової точки з продажу шкільного навчального приладдя, канцтоварів, культтоварів, навчальних посібників, сувенірів та супутніх товарів.

Таким чином, в порушення вищенаведених вимог ст.63 Закону України "Про освіту", Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, нежитлове приміщення навчального закладу - Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ст. передано в оренду фізичній особі-підприємцю (відповідачу 1) для ведення підприємницької діяльності, пов"язаної із роздрібною торгівлею, тобто для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом.

Відтак, сторонами спірного Договору оренди на момент його укладення порушено нормативно встановлені заборони, що в силу ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання вказаного оспорюваного правочину недійсним.

Таким чином, суд вважає обгрунтованими вимоги щодо наявності підстав для визнання Договору №11 від 23.12.2010р. оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності, недійсним. Відповідно, обгрунтованими та правомірно заявленими слід визнати і вимоги в частині зобов"язання відповідача 1 звільнити спірне орендоване ним приміщення, оскільки в силу ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю.

Заперечення відповідача 1 щодо відсутності допущених на момент укладення спірного Договору оренди порушень вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 63 Закону України "Про освіту", суд відхиляє, вважає безпідставними, оскільки, як зазначено та обгрунтовано судом вище, передача приміщення навчального закладу для використання з метою зайняття підприємницькою діяльністю з роздрібної торгівлі, тобто, діяльністю, яка жодним чином не пов"язана з навчально-виховним процесом, є підтвердженням порушень вимог закону при укладені такого договору.

Відповідачем 1 в процесі судового розгляду справи подано заяву про застосування позовної давності.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Із регламентації вищенаведених правових норм слідує, що у випадках, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту. Відповідна правова позиція наведена у п.2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

При цьому для застосування позовної давності важливе значення має правильне визначення початкового моменту перебігу позовної давності.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст. 261 Цивільного кодексу України. За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

У п.2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наведено правову позицію, відповідно до якої щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Відповідно до ст. 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Визначена ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Відтак, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, в особі відповідного органу держави, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 22 березня 2017 року, від 07.06.2017р. у справі №910/27025/14.

З урахуванням правового висновку, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016р. у справі №241/978/15-ц, суд констатує, що оскільки із даним позовом звернувся прокурор в інтересах держави в особі Міжгірської районної ради, то для відліку початку перебігу позовної давності значення має коли саме зазначений орган місцевого самоврядування (Міжгірська районна рада) довідався або міг довідатися про порушення його права.

З матеріалів справи слідує, що предметом спірного Договору оренди є нежитлове приміщення, що знаходиться у будівлі Міжгірської спеціалізованої ЗОШ І-ІІІ ст., та перебуває у комунальній власності Міжгірської районної ради, а при його укладенні розрахунок стартового розміру орендної плати розроблено за погодженням начальника відділу з питань управління майном Міжгірської районної ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Виходячи з вищевикладеного, суд констатує, що позивач - Міжгірська районна влада, як орган місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника спірного нежитлового приміщення, та за участі якого відбувалось погодження умов спірного Договору оренди, саме з моменту його укладення мав бути обізнаний про невідповідність умов цього Договору вимогами чинного законодавства України.

Наведене надає підстави для висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним Договору №11 від 23.12.2010р. оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності, розпочався з моменту його укладення, з 23.12.2010р., а відтак, даний позов подано після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки, встановленої згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України.

Мотиви, з яких прокурор у письмових поясненнях №101-48-17 від 06.07.2017р. вважає позовну давність такою, що не пропущено, суд вважає безпідставними, спростованими вищенаведеними судом висновками, які грунтуються на застосуванні правових позицій Верховного Суду України з аналогічних питань.

Окрім того, прокурор у наведених ним поясненнях всупереч предмету заявлених позовних вимог зазначає про те, що підставою для представництва інтересів держави при зверненні з даним позовом стала необхідність розірвання договору не з підстав невідповідності його вимогам закону по суті, а у зв"язку з виявленням орендодавцем явного порушення його умов. Суд звертає увагу та констатує, що предметом заявленого прокурором позову є вимоги про визнання недійсним Договору оренди та зобов"язання звільнити орендоване приміщення саме з підстав невідповідності Договору вимогам закону, зокрема, Закону України "Про освіту". Натомість, доводи щодо неналежного виконання відповідачем 1 умов Договору оренди, в т.ч. щодо використання не за визначеним у договорі цільовим призначенням, не можуть братися до уваги судом при вирішенні даного спору та не мають правового значення з огляду на предмет позову, що пов"язаний із недійсністю спірного Договору.

Виходячи з вищевикладених обгрунтувань, суд констатує, що позов заявлено після спливу позовної давності, про застосування якої зроблено заяву відповідачем 1, що є підставою для відмови у позові.

В задоволенні позову слід відмовити повністю.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд констатує наступне.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

За подання позову прокуратурою Закарпатської області згідно платіжного доручення №327 від 03.04.2017р. сплачено судовий збір в розмірі 3200,00 грн.

За таких обставин, з урахуванням результатів вирішення спору, витрати по сплаті судового збору слід віднести на позивача. Відповідно, з Міжгірської районної ради слід стягнути на користь прокуратури Закарпатської області 3200,00 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по оплаті судового збору покласти на позивача Міжгірську районну раду Закарпатської області.

3. Стягнути з Міжгірської районної ради Закарпатської області (Закарпатська область, смт. Міжгір"я, вул. Шевченка,97, код 02143330) на користь прокуратури Закарпатської області (Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а, код 02909967) 3200,00 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст рішення виготовлено 07.07.2017р.

Суддя Івашкович І.В.