ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017 року Справа № 904/887/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.

при секретарі судового засідання: Дон О.Я.

за участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність № 107 від 15.02.2017р.;

від відповідача: Третьяк В.В., представник, довіреність № 2 від 22.02.2017р.

представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання третя особа повідомлена належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017р. у справі № 904/887/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вторма 2", м. Дніпро

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод "Продмаш", м. Дніпро

про стягнення 456 085,52 грн. та витребування із незаконного володіння майна, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017р. фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вторма 2" в якому просила суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача 456 085,52 грн. заборгованості з якої: 11 574,48 грн. - прострочених суборендних платежів, 2584,97 грн. - пені за простроченні зобов'язання, 127 062,07 грн. - втраченої вигоди, 264 864,00 грн. - вартості втраченої вторинної сировини, 50 000,00 грн. - моральної шкоди;

- витребувати із незаконного володіння відповідача на користь позивача склад-ангар загальною площею 200 кв.м. вартістю 239 400,00 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017р. у справі № 904/887/17 (суддя Рудовська І.А.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017р. у справі № 904/887/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на помилковість висновків суду про невідповідність вимогам закону договору суборенди нерухомого майна від 01.07.2016р., укладеному між сторонами, та вирішення судом оскаржуваним рішенням прав та обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод "Продмаш", якого не було залучено до участі у справі. Не надано судом і належної оцінки матеріалам справи, які підтверджують право власності позивача на спірну вторинну сировину та склад-ангар.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 року відновлено строк подання апеляційної скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено у судовому засіданні на 23.05.2017 року.

У судовому засіданні було оголошено перерву з 23.05.2017 року по 13.06.2017 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод "Продмаш", розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 04.07.17р.

У судових засіданнях по справі представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, прийнятим у відповідності до фактичних обставин справи та з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, посилаючись при цьому на укладення ним договору оренди спірного нерухомого майна з ТОВ "Дніпропетровський завод "Продмаш" та відсутність підстав для виникнення орендних правовідносин з позивачем. Вказує відповідач і на недоведення позивачем належними доказами і права власності на спірну вторинну сировину та склад-ангар, а також заподіяння йому діями відповідача будь-яких збитків.

Третя особа надала через канцелярію апеляційного суду письмові пояснення, згідно з якими вказує, що не є учасником спірних правовідносин між сторонами, не може надати інформації щодо цих правовідносин та просить розглядати справу за відсутності свого представника.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності представника третьої особи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та повноту з'ясування і доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2016р. між ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" (орендодавець, третя особа) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар, позивач) укладено Договір оренди нерухомого майна (далі - Договір оренди від 01.07.2016), за яким ФОП ОСОБА_3 разом з відкритим майданчиком площею 567,5кв.м. передано в оренду ангар площею 349,23 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Строк договору оренди було встановлено до 23.06.2019р.

На підставі вищенаведеного Договору оренди нерухомого майна від 01.07.2016р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендатор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вторма 2" (суборендатор, відповідач) укладено Договір суборенди нерухомого майна № 1/07 від 01.07.2016р. (далі - Договір суборенди), за яким відповідачеві у суборенду передається нерухоме майно, а саме ангар площею 349,23 кв.м та однокімнатне офісне приміщення площею 10,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Строк договору суборенди було встановлено до 23.03.2017р.

Згідно з умовами Договору суборенди відповідач повинен був сплачувати позивачеві орендну плату у розмірі 3 750 грн. 79 коп. (за оренду ангару площею 349, 23 кв.м) та 107 грн. 40 коп. (за оренду однокімнатного офісного приміщення площею 10,00 кв.м), всього 3858,16 грн. на місяць не пізніше 10-го числа поточного місяця.

За твердженням позивача Договір суборенди є розірваним з 24.09.2016 на підставі листа № 15 від 25.08.2016р. (при цьому до позовної заяви додано копію листа № 16 від 25.08.2016), а оскільки відповідачем не було повернуто майно за Договором суборенди та не сплачено суборендну плату за час його дії позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість у сумі 11 574,48грн., що складається з суборендних платежів за вересень, жовтень та листопад 2016 року, нараховану пеню в розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день прострочення, що становить 2 584,97 грн., а також неодержаний прибуток у вигляді суборендних платежів, які б позивач міг отримати з іншого суборендатора за строк дії договору оренди, а саме за період з 25.09.2016 року по 23.06.2019 року у сумі 127 062,07 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності правових підстав для задоволення вищенаведених позовних вимог.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання (ст. 174 ГК України).

За ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1, 2, 3, 6 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу вимог ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

За ст. 765 ЦК України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ст. 774 ЦК України).

Відповідно до ст. 783 ЦК України, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Статтею 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення між сторонами Договору суборенди відповідач користувався тим самим майном, а саме ангаром площею 349,23 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди з третьою особою.

Так, 01.04.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський завод Продмаш" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вторма 2" (орендар, відповідач) було укладено Договір оренди нерухомого майна (далі - Договір від 01.04.2014), відповідно до якого в оренду відповідачеві було передано нерухоме майно (ангар) площею 349,23 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Строк договору оренди було встановлено до 23.03.2017р.

Договір від 01.04.2014р. залишався чинним до його розірвання сторонами на підставі Додаткової угоди від 28.09.2016р. та передачі майна орендодавцеві за Актом приймання-передачі від 28.09.2016р.

Тобто, станом на 01.07.2016р. (дата укладення Договору оренди від 01.07.2016 та Договору суборенди) Договір від 01.04.2014 не припинив свою дію, а майно за ним не було повернуте орендодавцеві за актом приймання-передачі, підписання якого передбачено п. 3.3.13 Договору від 01.04.2014р. та ст. 795 ЦК України і тому не могло бути передано за актом приймання-передачі позивачу.

Доводи ж позивача щродо передачі відповідачем третій особи спірного ангару за актом № 2 прийому-прередачі від 31.05.2016р. до Договору оренди від 01.04.2014р., апеляційний суд відхиляє, оскільки матеріалами справи не підтверджується наявність, станом на травень 2016р., підстав для припинення Договору оренди від 01.04.2014р. та повернення з оренди спірного майна, натомість матерали справи містять копію додаткової угоди № 1 до Договору оренди від 01.04.2014р., якою відповідач та третя особа розірвали цей договір з 28.09.2016р. та копію акту прийому-передачі № 2 від 28.09.2016р. до договору, згідно з яким саме в цей день відповідач передав орендоване майно орендодавцю.

Отже, у ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" була відсутня можливість передачі у липні 2016р. права володіння та користування спірним ангаром позивачеві, а у останнього за Договором суборенди відповідачеві, який вже користувався цим майном на підставі Договору від 01.04.2014р. та мав відповідні зобов'язання перед третьою особою.

Крім цього, згідно з п. 1.2. Договору оренди від 01.07.2016, укладеним між третьою особою та позивачем, забороняється передача в суборенду повністю або частково орендованого майна орендарем без згоди орендодавця.

Однак, доказів такої згоди орендодавця - ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" на передачу позивачем орендованого майна в суборенду ТОВ "Вторма 2" матеріали справи не містять.

Також, за Договором суборенди позивачем було передано відповідачу в оренду майно, а саме однокімнатне офісне приміщення площею 10,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яке не передавалося йому в оренду за Договором від 01.07.2016р.

З огляду на вищенаведене, а також приписи ст.ст. 11, 509, 526, 598, 626, 631, 651, 761, 763, 765, 781, 783 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 175, 284, 291 ГК України, слід дійти до висновку, що права та обов'язки відповідача за Договором оренди від 01.04.2014р., укладеним з третьою особою, щодо користування ангаром площею 349,23 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, не припинились, а відтак не могли виникнути і нові (тотожні) зобов'язання щодо користування цим майном перед позивачем за Договором суборенди, що виключає примусове виконання зобов'язання за цим договором в натурі та застосування відповідальності за його невиконання у вигляді сплати неустойки та відшкодування збитків.

Так, згідно ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках передбачених законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування шкоди у недоговірних відносинах врегульовано главою 82 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння збитків (шкоди) є правопорушення, яке включає у якості складових елементів: збитки, протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки (шкоду), причинний зв'язок між ними, а також вину особи, що заподіяла збитки.

Терміном «збитки» («шкода») позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв'язок - це відповідний об'єктивно існуючий зв'язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище - наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки (шкоду).

Як вже було вище зазначено, в діях відповідача з невиконання, укладеного ним з позивачем Договору суборенди від 01.07.2016р. відсутня протиправна поведінка, оскільки фактично відповідач користувався спірним майном та мав відповідні зобов'язання за Договором оренди від 01.04.2014р., укладеним з третьою особою.

Крім цього, позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому збитків у вигляді неодержаного прибутку, а саме суборендних платежів, які б позивач міг отримати з іншого суборендатора за строк дії договору оренди, а саме за період з 25.09.2016 року по 23.06.2019 року у сумі 127 062,07 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що укладений 01.07.2016р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" Договір оренди нерухомого майна, який до того-ж не передбачав суборенду майна без згоди орендодавця, було розірвано на підставі листа останнього № 157 від 26.09.2016р. згідно з ст.ст. 778, 785 ЦК України. За вказаним листом позивачу було запропоновано звільнити приміщення до 23.10.2016 р.

Тобто, у відповідача після 23.10.2016р. були відсутні будь-які правові підстави для використання орендованого майна за вищенаведеним договором та передачі його в суборенду.

Також, з матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою № 1 до Договору оренди від 01.04.2014р. відповідач та третя особа розірвали цей договір з 28.09.2016р. та в цей же день відповідач передав орендоване майно орендодавцю за актом прийому-передачі.

Однак, після розірвання Договору від 01.04.2014, який діяв до 28.09.2016, відповідачем було укладено Договір оренди нерухомого майна від 28.09.2016р., безпосередньо із ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш", на підставі якого, згідно з Актом № 1 приймання-передачі від 28.09.2016р., відповідачеві було передано нерухоме майно, зокрема ангар площею 349,23 кв.м.

Отже, з 28.09.2016р. ангар перебуває в оренді у відповідача на законних підставах, так само, як до цього перебував у його користуванні на підставі Договору від 01.04.2014р.

Виходячи з усього вищенаведеного, апеляційний суд, також вважає за необхідне зазначити, що підставою для відмови у задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за Договором суборенди від 01.07.2016р., пені за прострочку оплати та збитків за несвоєчасне повернення з суборенди ангару площею 349,23 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є встановлена судом фактична відсутність між сторонами відповідних правовідносин, а відтак і певних зобов'язаннь відповідача, що є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові і не потребує визнання недійсним Договору суборенди, про що зазначено в мотивувальній частині рішення суду.

Крім цього, місцевий господарський суд в порушення вимог ст.ст. 83, 84 ГПК України, зазначивши про визнання недійсним Договору суборенди в мотивувальній частині рішення не вказав про це у його резолютивній частині, тобто фактично не визнав його недійсним.

Проте, вищенаведені порушення норм процесуального права не призвели до прийняття неправильного рішення у справі, тому не можуть бути підставами для його скасування.

Обгрунтованим є оскаржуване рішення і в частині відмову у задоволенні позовних вимог про витребування із незаконного володіння відповідача на користь позивача складу-ангару загальною площею 200 кв.м. вартістю 239 400,00 грн., стягнення з відповідача 264 864,00 грн. вартості втраченої вторинної сировини, яка знаходилася у вказаному ангарі та 50 000,00 грн. - моральної шкоди.

Так, як вірно вказано місцевим господарським судом, позивачем не доведено належними та допустимими доказами свого права власності на склад-ангар загальною площею 200 кв.м вартістю 239 400, 00 грн. та вторинну сировину, а саме макулатуру марки МС-5Б та МС-7Б вартістю 264 862,00 грн., а також знаходження ангару у володінні відповідача та втрату внаслідок винних дій останнього вторинної сировини, тобто наявності підстав, як для відшкодування шкоди, в т.ч. моральної, так і витребування майна з чужого незаконного володіння.

Надані ж позивачем висновки про вартість майна від 25 жовтня 2016 року, складені оцінювачем ОСОБА_6 такими доказами бути не можуть та фактично є звітами про оцінку майна до завдань, якої не входить встановлення інших фактів, зокрема права власності на майно, перебування майна у володінні інших осіб або його втрату певними особами.

В той-же, час як вбачається з матеріалів справи, відповідач постійно займається збором і переробкою макулатури та іншої вторинної сировини як від населення, так і від суб'єктів господарювання і це є його основною діяльністю. Так, щомісячно, ТОВ "Вторма 2" закуповує понад 1 тис. тонн макулатури, що підтверджується бухгалтерською довідкою за січень-вересень 2016 року.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскаржуване рішення господарського суду відповідає чинному законодавству, отже підстави передбачені ст. 104 ГПК України для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017р. у справі № 904/887/17 - відсутні.

Сплачені скаржником судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести на останнього.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017р. у справі № 904/887/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017р. у справі № 904/887/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.07.2017 року.