ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року Справа № 914/2225/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівДемидової А.М., Євсікова О.О.
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Культурно-мистецький центр "Трускавець"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 16.03.2017
у справі№ 914/2225/16 Господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Культурно-мистецький центр "Трускавець"
до відповідачів: 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" 3. Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"
провизнання недійсними кредитного та іпотечного договорів
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: Бідак О.О., дов. від 29.06.2016 б/н;

- відповідача 1: не з'явився;

- відповідача 2: Савченко Б.Г., дов від 19.12.2016 №2752; Дожджанюк О.І., дов. від 19.12.2016 №2751;

- відповідача 3: не з'явився;

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, ТОВ "Фінансова компанія "Поліс", ПАТ "ВТБ Банк" про визнання недійсним кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк", договору іпотеки, укладеного між ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" та Відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк".

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.10.2016 у справі №914/2225/16 (суддя Сухович Ю.О.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 (головуючий суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Данко Л.С.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, ТОВ "КМЦ "Трускавець" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами статті 7 Закону України "Про іпотеку" та недотримання вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України. Так, судами не надано належної правової оцінки доводами позивача щодо наявності підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними, з огляду на збільшення сторонами кредитного договору обсягу основного зобов'язання.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ТОВ "ФК "Поліс", у якому відповідач 2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, з мотивів, у них викладених.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 09.09.2008 між ФОП ОСОБА_4 (позичальником) та ВАТ "ВТБ Банк" (правонаступником якого є ПАТ "ВТБ Банк") укладено кредитний договір №10.128/08-КД, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) на таких умовах: сума кредиту - 1300000,00 доларів США; строк кредитування 7 років - до 08.09.2015; проценти за користування кредитом 16 відсотків річних, а позичальник зобов'язався використати кредит на передбачені в кредитному договорі цілі, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов'язання в порядку і строки, передбачені кредитним договором.

09.09.2008 між ВАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ПАТ "ВТБ Банк", (іпотекодержателем) та ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" (іпотекодавецем), який є майновим поручителем за зобов'язаннями ФОП ОСОБА_4, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О. зареєстрований в реєстрі за № 1843.

Предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.1.3 цього договору для забезпечення виконання зобов'язань позичальника в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати плати за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №10.128/08-КД від 09.09.2008 та будь-якими додатковими угодами до нього (у т.ч. які збільшують основне зобов'язання).

Згідно п.1.3 іпотечного договору, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нежитлову будівлю, а саме: будівлю Палацу культури "ІНФОРМАЦІЯ_1", за планом земельної ділянки позначеною літерою "А3", цегляна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності, і на яку, відповідно до законодавства може бути звернено стягнення. Загальна площа нежитлового приміщення складає 7774,7 кв.м.

02.02.2009 банк надіслав ФОП ОСОБА_4 та ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" вимогу №192/1700-08-2 від 02.02.2009 про погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги, яка була отримана позивачем 03.02.2009. У зв'язку з її невиконанням, ВАТ "ВТБ Банк" звернувся з позовом до Господарського суду Львівської області про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.12.2009 у справі №26/202, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2010, у задоволенні позову ВАТ "ВТБ Банк" про дострокове стягнення з ФОП ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором відмовлено на підставі того, що непідписання сторонами кредитного договору графіка повернення кредиту свідчить про погодження повернення позичальником кредиту та сплату процентів за користування кредитом в строк, зазначений у п.1.1 кредитного договору, тобто - до 08.09.2015.

При цьому, суди під час розгляду справи №26/202 встановили, що банк надавав позичальнику графік повернення кредиту для підписання, який позичальник не підписав. Судами було зазначено, що жодний пункт кредитного договору не містить обов'язку позичальника укладати графік повернення кредиту (зокрема розділ 5 кредитного договору "зобов'язання позичальника"), а п. 3.1 лише передбачає, що порядок і строк повернення кредиту здійснюється згідно графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

18.11.2015 між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" було укладено договір №21МБ відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, згодом - додаткову угоду №1 від 27.11.2015 до цього договору, а 01.12.2015 - договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., зареєстрований в реєстрі за №2225, відповідно до яких банк відступив право вимоги за спірними кредитним договором та договором іпотеки ТОВ "Фінансова компанія "Поліс".

ТОВ "Фінансова "Компанія Поліс" надіслало позивачу та відповідачу-1 вимогу №26.01.2016-3 від 26.01.2016 про усунення порушення (в порядку статті 35 Закону України "Про іпотеку"), в якій повідомило про наявність заборгованості згідно кредитного договору. У своїй вимозі ТОВ "Фінансова "Компанія Поліс" вимагало сплатити заборгованість у повному обсязі у 30-денний термін та попередило, що у випадку несплати зверне стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" про визнання недійсними кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ВАТ "ВТБ Банк" та іпотечного договору від 09.09.2008, укладеного між та ВАТ "ВТБ Банк".

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, місцевий господарський суд, позицію якого підтримала апеляційна інстанція, дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування статей 203, 215 Цивільного кодексу України та задоволення позовних вимог, з огляду на встановлені ним обставини відповідності умов оскаржуваних кредитного та іпотечного договорів нормам чинного законодавства, а також недоведеності позивачем обставин укладення іпотечного договору під впливом обману, з чим погоджується колегія суддів Вищого господарського суду України.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. При цьому відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу позовних вимог ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" вказує на відсутність в іпотечному договорі усіх істотних умов договору, зокрема щодо порядку та строків внесення кредитних платежів. До того ж, договір іпотеки був укладений ним під впливом помилки через навмисне введення його в оману зі сторони іпотекдержателя щодо строків і порядку виконання основного зобов'язання. Встановлена судами при розгляді справи №26/202 відсутність графіку погашення кредиту тягне за собою зміну очікуваного порядку повернення ФОП ОСОБА_4 грошових коштів, що має наслідком збільшення розміру основного зобов'язання за кредитним договором.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, відтак господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Як обґрунтовано зауважено судами першої та апеляційної інстанцій, зміст кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 визначається тими правами та обов'язками, які взяли на себе сторони цього договору: ВАТ "ВТБ Банк" як кредитодавець та ФОП ОСОБА_4 як позичальник. ТОВ "Культурно-мистецький центр "Трускавець" не є стороною кредитного договору. Однак, в обґрунтування заявлених вимог позивач не наводить підстав для визнання недійсним кредитного договору, не вказує, які приписи цивільного законодавства були порушені сторонами при його укладенні та яким чином (в який спосіб) цей кредитний договір порушує його права та охоронювані законом інтереси.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правих підстав для визнання оскаржуваного позивачем кредитного договору недійсним. При цьому, колегія суддів також зауважує, що касаційна скарга не містить доводів стосовно неправомірності чи помилковості наведеного висновку судів.

Розглядаючи позовні вимови в частині визнання недійсним іпотечного договору, суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми Закону України "Про іпотеку", відповідно до статті 1 якого іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як уже було зауважено, заявник касаційної скарги неодноразово наголошував під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій про відсутність в іпотечному договорі однієї з істотних умов, визначених пунктом 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про іпотеку". Так, сторонами встановлено в іпотечному договорі інший строк і порядок виконання умов кредитного договору ніж той, який досягнуто сторонами при підписанні останнього.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, такі висновки зроблені позивачем у зв'язку з непідписанням сторонами кредитного договору графіку повернення кредиту і сплати процентів, про який йдеться у пункті 3.1 кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як з'ясовано судами, спірний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О. та зареєстровано у реєстрі за № 1843.

Згідно з пунктом 1.1 іпотечного договору предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.1.3 цього договору, для забезпечення виконання зобов'язань позичальника в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати плати за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №10.128/08-КД від 09.09.2008 та будь-якими додатковими угодами до нього (у т.ч. які збільшують основне зобов'язання).

У пункті 1.2 іпотечного договору передбачено, що згідно з кредитним договором іпотекодержатель надав позичальнику кредит у сумі 1300000,00 доларів США зі строком повернення до 08.09.2015 та з сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16% річних. Сплата іпотекодержателю процентів за користування кредитом та погашення кредиту здійснюються щомісячно в порядку встановленому кредитним договором.

Пунктом 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про іпотеку" визначено, що сторони іпотечного договору мають зазначити в такому договорі: зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Враховуючи наведене та положення статті 18 Закону України "Про іпотеку", колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно відповідності оскаржуваного позивачем іпотечного договору вимогами статті 18 Закону України "Про іпотеку".

Судами також правомірно наголошено на тому, що непідписання графіку погашення кредиту при укладенні договору кредиту між відповідачами-1 та -3 не можна трактувати як зміну змісту та розміру основного зобов'язання, строку і порядку його виконання, оскільки до кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 сторони в подальшому не вносили жодних змін та не підписували інших графіків погашення кредиту. З цим висновком також погоджується колегія суддів Вищого господарського суду України у зв'язку з наступним.

Так, у порядку статті 35 Господарського процесуального кодексу України судами обґрунтовано взято до уваги обставини, що були встановлені Господарським судом Львівської області у рішенні від 01.12.2009 у справі №26/202. Судом відмовлено у позові ВАТ "ВТБ Банк" про дострокове стягнення з ФОП ОСОБА_4 заборгованості за спірним кредитним договором на підставі того, що непідписання сторонами кредитного договору графіка повернення кредиту свідчить про погодження повернення позичальником кредиту та сплату процентів за користування кредитом в строк, зазначений у п.1.1 кредитного договору, тобто - до 08.09.2015.

Як додатково встановлено апеляційним судом з листа приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Чичерської Л.О. від 07.02.2017 №9/01-16, при укладенні іпотечного договору від 09.09.2008 позивач надав нотаріусу копію кредитного договору, що, як обґрунтовано зауважено судом свідчить про обізнаність позивача, як зі змістом цього кредитного договору, так і з відсутністю підписаного сторонами графіку внесення платежів. Що водночас свідчить про обізнаність позивача із визначеним пунктом 1.1 кредитного договору обсягом зобов'язань боржника за цим договором та строком їх виконання.

Викладеним також спростовуються доводи заявника касаційної скарги стосовно порушення судами першої та апеляційної інстанцій статті 84 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судами враховано при розгляді та у подальшому спростовано доводи заявника щодо збільшення кредитором та боржником обсягу зобов'язань за кредитним договором.

Під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, позивач неодноразово наголошував на укладенні ним договору іпотеки під впливом помилки.

Згідно зі статтею 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Вищий господарський суд України пунктом 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснив, що змістом статті 229 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Як вбачається встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, станом на момент укладення іпотечного договору позивач був обізнаний зі змістом кредитного договору. Позивач не обґрунтовує згідно якого порядку повернення кредиту та процентів він виходив при підписанні іпотечного договору та в чому саме він помилявся при його підписанні, зокрема не наводить конкретних умов графіку повернення кредиту та процентів, на виконання яких позивач передав у забезпечення предмет іпотеки.

Судами також мотивовано відхилено доводи позивача про недобросовісність банку та введення його в оману зі сторони банку з посиланням на недоведеність останнім факту обману та наявність умислу в діях банку при укладенні спірних договорів.

Обґрунтованими є висновки судів стосовно відсутності підстав для задоволення заяви про застосування строків позовної давності, з огляду на відмову у позові.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Культурно-мистецький центр "Трускавець" про порушення судами статті 7 Закону України "Про іпотеку" та недотримання вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України не спростовують правильні висновки суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судами обставин, що в силу положень статті 1117 ГПК України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши відповідно до частини другої статті 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим та апеляційним господарськими судами в порядку статті 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних рішення і постанови та прийняття нового рішення у справі - відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Культурно-мистецький центр "Трускавець" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2016 у справі №923/999/16 лишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я О.О. Євсіков