ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2017 р. Справа № 920/390/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 05.05.2017 року №187;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 11.07.2017 року НМЕ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація, м. Київ (вх.1923С/1-18)

на рішення господарського суду Сумської області від 23.05.2017р.

у справі № 920/390/17

за позовом Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація, м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 (фермерського) господарства Доба, м. Буринь

про стягнення 247128,07 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 23.05.2017р. у справі №920/390/17 (суддя Котельницька В.Л.) в позові відмовлено.

Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо зернова корпорація, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 23.05.2017р. у справі №920/390/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути штраф у розмірі 247 128, 07 грн.

Апелянт, в обґрунтування своєї правової позиції зазначає, зокрема, про те, що відвантаження товару відбулося 20.09.2016 року, однак, податкова накладна цією датою складена не була, а тому, на думку апелянта, за вказаною помилковою накладною позивач не має права відносити суми ПДВ до податкового кредиту, що свідчить про порушення відповідачем статті 201.1. Податкового кодексу України та п.5.3 договору поставки.

Також, з посиланням на п. 19 Порядку заповнення податкової накладної, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 26.01.2016 року за № 137/28267, апелянт зазначає про те, що в податкових накладних №5/2 та №6/2 відсутні помітки «Х» та у графі 2 податкової накладної зазначено лише один вид поставленого товару, а саме, соя.

Таким чином, на думку апелянта ,податкові накладні №5/2 та 6/2 не можуть вважатися зведеними податковими накладними, постачання товарів за якими має безперервний або ритмічний характер.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2017р. суддею доповідачем по справі №920/390/17 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 17.07.2017 року.

У судовому засіданні 17.07.2017 року представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.07.2017 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

До матеріалів справи представник відповідача просив долучити лист вимогу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація адресований ОСОБА_3 (фермерському) господарству Доба від 19.01.2017 року №2-4-10/46 про коригування на виправлення за невірно зареєстрованими податковими накладними №5/2 від 25.09.2016 року та №6/2 від 25.09.2016 року; квитанції про реєстрацію податкової накладної/ розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних від 07.10.2016 року; звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду на 1 грудня 2016 року та податкову декларацію з податку на додану вартість платника - ОСОБА_3 (фермерського) господарства Доба (а.с.160-170), які долучені до матеріалів справи.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані вище документи, оскільки вони не належним чином засвідчені, а в матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії аналогічних документів, які були досліджені місцевим господарським судом.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

05.08.2016 року між Публічним акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України (покупцем) та ОСОБА_3 (фермерським) господарством Доба (продавцем) було укладено договір поставки № СУМ0036-С, відповідно до умов якого постачальник зобовязався поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити зерно українського походження врожаю 2016 року. Культура та клас товару зазначається в додаткових угодах до цього договору, які є його невідємними частинами (пункт 1.1 договору).

Згідно пункту 3.1 договору поставки ціна товару за одиницю виміру та загальна вартість товару зазначається у додаткових угодах до цього договору, які є його невідємними частинами.

Пунктом 5.3. договору поставки сторони узгодили, що постачальник, який є платником ПДВ, зобовязується зареєструвати податкову накладну на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201.1 Податкового кодексу України.

У відповідності до пункту 5.4. договору поставки у випадку невиконання постачальником вимог п. 5.3. цього договору, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 20% від вартості товару.

Пунктом 6.1. договору поставки передбачено, що у випадку порушення своїх зобовязань за договором поставки сторони несуть відповідальність, визначену даним договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прийняв і оплатив товар, обумовлений умовами укладеного договору, згідно видаткової накладної № 5 від 20.09.2016 року на суму 539778,80 грн. (у тому числі ПДВ 9 963,13 грн.) (платіжне доручення № 15768 від 23.09.2016 року) та згідно видаткової накладної № 6 від 20.09.2016 року на суму 942989,65 грн. (у тому числі ПДВ 157164,94 грн.) (платіжне доручення № 15671 від 22.09.2016 року), тим самим належно виконавши умови договору поставки.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач вказує на те, що згідно даних Єдиного реєстру податкових накладних, що є публічною інформацією, податкові накладні СФГ Доба від 25.09.2016 року за № 5/2 та від 25.09.2016 року за № 6/2, складені з порушеннями, а саме, невірно зазначені дати їх виписки.

Так, зокрема, у податковій накладній від 25.09.2016 року за № 5/2 датою її виписки є 25.09.2016 року, однак за умовами договору поставки відповідач поставив позивачу товар (сою) згідно видаткової накладної № 5 від 20.09.2016 року, а позивач оплатив даний товар згідно платіжного доручення № 15768 від 23.09.2016 року.

У податковій накладній від 25.09.2016 року за № 6/2 датою її виписки є 25.09.2016 року, однак відповідно до умов договору поставки відповідач поставив позивачу товар (сою) згідно видаткової накладної № 6 від 20.09.2016 року, а позивач оплатив товар згідно платіжного доручення № 15671 від 22.09.2016 року.

Так, на його думку, датою виписки податкових накладних мала бути дата відвантаження товару, а саме 20.09.2016 року замість 25.09.2016 року, а невірно зазначені обовязкові реквізити податкових накладних, а саме невірне зазначення відповідачем дати їх виписки, позбавляє позивача права на отримання податкового кредиту.

Отже, такі дії відповідача свідчать про порушення останнім положень ст. 201.1 Податкового кодексу України та п. 5.3. договору поставки, а тому є підстави для застосування до винної сторони штрафу, передбаченого умовами п. 5.4 договору.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України на адресу відповідача направило лист-вимогу № 2-4-10/46 від 19.01.2017 року з проханням виписати розрахунки коригування на виправлення за невірно зареєстрованими податковими накладними № 5/2 від 25.09.2016 року та № 6/2 від 25.09.2016 року.

Вказаний лист вимогу відповідач залишив без відповіді та виконання та не виписав розрахунок коригування на виправлення за невірно зареєстрованими відповідними податковими накладними.

Вказане вище й стало підставою звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Сумської області, в якому останній просив стягнути з відповідача на його користь 247128,07 грн. штрафу, нарахованого згідно умов договору, за порушення останнім договірного зобовязання в частині правильного реєстрування податкових накладних на товар у Єдиному реєстрі податкових накладних.

23.05.2017 року господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Приписами ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як вже було зазначено вище, пунктом 5.3. договору поставки сторони узгодили, що постачальник, який є платником ПДВ, зобовязується зареєструвати податкову накладну на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201.1 Податкового кодексу України.

Згідно пункту 5.4. договору поставки, у випадку невиконання постачальником вимог п. 5.3. цього договору, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 20% від вартості товару.

Таким чином, умовами укладеного між сторонами договору поставки визначена відповідальність відповідача за порушення правил реєстрації податкових накладних, а також розмір такої відповідальності.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобовязань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, цо обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що датою відвантаження товарів є 20.09.2016 року дата, визначена у видаткових накладних № 5 та № 6 та актах приймання-передачі зерна при переоформленні № 75 та № 76.

У відповідності до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобовязаний у встановлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Абзацами 2-4 пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця; покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця.

У разі якщо станом на дату складання зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця.

Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць.

Таким чином, господарський суд першої інстанції вірно зазначив на те, що між сторонами у справі склались відносини з поставки товарів, які мають ритмічний характер, а тому за приписами вказаної вище норми закону, позивач мав право на складання податкової накладної протягом місяця постачання, але не пізніше останнього дня такого місяця, а не у визначений строк, як на тому наполягає позивач.

Звітним (податковим) періодом за положеннями пункту 202.1 статті 202 ПК України є один календарний місяць.

Відповідно до пункту 201.2 статті 201 Податкового кодексу, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Наказом Міністерства фінансів України № 1307 від 31.12.2015 року затверджено форму податкової накладної та Порядок заповнення податкової накладної, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 26.01.2016 року за № 137/28267 (далі Порядок №137/28267).

Так, у відповідності до пункту 1 Порядку №137/28267, податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

У п. 5 Порядку №137/28267 встановлено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобовязань постачальника (продавця), крім випадків, передбачених Податковим кодексом України та цим Порядком.

Пункт 19 Порядку №137/28267, який кореспондується з п. 201.4 статті 201 Податкового кодексу України передбачає можливість складання зведеної податкової накладної у разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер. У такому випадку податкова накладна складається не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання.

У разі здійснення коригування сум податкових зобовязань, а також у випадку виправлення помилок, допущених при складанні податкової накладної, не повязаних із зміною суми компенсації вартості товарів/послуг, пункт 21 Порядку відповідно до ст. 192 розділу V Податкового кодексу України дозволяє постачальнику (продавцю) товарів/послуг скласти розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної за формою згідно з додатком 2 до податкової накладної.

Разом з тим, положення даного пункту Порядку не допускають виправлення даних щодо дати складання податкової накладної та її порядкового номера.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що податкові накладні складені та зареєстровані відповідачем за наслідками здійснення господарських операцій з поставки товару згідно умов договору поставки №СУМ0036-С/32 від 05.08.2016 року, у межах відповідного податкового періоду.

Тобто, складання вказаних податкових накладних 25.09.2016 року, а не 20.09.2016 року (у день поставки товару) як вказує апелянт, не є помилкою та не потребує внесення відповідних коригувань, тим більш, що зміна дати складання податкової накладної прямо заборонена.

Отже, помилковими є твердження апелянта про те, що податкові накладні №5/2 та 6/2 не можуть вважатися зведеними податковими накладними, постачання товарів за якими має безперервний або ритмічний характер.

Таким чином, позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення відповідачем п. 5.3 укладеного договору поставки, а тому відсутні підстави для застосування штрафу, передбаченого пунктом 5.4 договору у розмірі 20% від вартості товару.

Окрім того, за положеннями пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту відповідно до пункту 198.2 згаданої статті вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до абз. 2 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Абзац 8 зазначеного пункту визначає, що датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. При цьому абзац 10 цього ж пункту наголошує, що помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов'язань, не можуть бути причиною неприйняття податкових накладних у електронному вигляді.

З наявних в матеріалах справи копій спірних податкових накладних вбачається, що у них відображені всі необхідні відомості стосовно предмета господарських операцій, їх сторін, сум коштів, які підлягають сплаті за цими операціями тощо.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що зазначення на податкових деклараціях дати їх складання відмінної від дати здійснення відповідних господарських операцій, як на тому наголошує апелянт, не є суттєвою помилкою, яка не дозволяла б ідентифікувати ці господарські операції та, відповідно, віднести суми сплаченого позивачем ПДВ до сум податкового кредиту.

За таких обставин, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, яким чином зазначення відповідачем на податкових накладних дати їх складання відмінної від дати здійснення господарських операцій порушує його право на отримання податкового кредиту, а також порушує положення податкового законодавства, що могло б мати наслідком нарахування штрафу, передбаченого п. 5.4 договору поставки.

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, оскільки є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та наявними у справі доказами.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація, м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 23.05.2017р. у справі №920/390/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 19.07.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Россолов В.В.