ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р.Справа № 916/4530/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Величко Т.А.,

суддів: Бєляновського В.В., Філінюка І.Г.

(Склад колегії сформовано на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду)

при секретарі: Колбасовій О.Ф.

за участю представників сторін:

від ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2;

від ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Одеської області від 26.05.2017р.

по справі №916/4530/15

за первісним позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 131764,99 грн.,

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просив стягнути заборгованість по договору оренди від 01.09.2012р. у розмірі 5756,50 дол. США, що становить 130154,46 грн. за курсом НБУ за 1 дол. США на 22.10.2015р.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання ФОП ОСОБА_3 договірних зобов'язань, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість станом на 22.10.2015р. у розмірі 5501,67 доларів США, що еквівалентно 131764,99 грн. за курсом продажу АТ «Укрсиббанк» відповідно до п. 4.1. договору оренди.

З посиланням на приписи ст.ст. 11, 525,526, 530, 629, 759, 762, 795 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 283, 286 Господарського кодексу України позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.11.2015р. (суддя Літвінов С.В.) порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду.

Відповідач за первісним позовом - ФОП ОСОБА_3 з заявленими вимогами не погодився. У відзиві на позов вказував, що ФОП ОСОБА_1 при укладенні договору оренди б/н від 01.09.2012 ввів його в оману, оскільки підписував такий договір як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець. Позичкодавець за договором позички ОСОБА_5 є фізичною особою, власником житлової квартири АДРЕСА_6 площею 860,00 кв.м., а не фізичною особою-підприємцем. На думку позивача ФОП ОСОБА_3 вказане свідчить, що договір оренди від 01.09.2012 був укладений ФОП ОСОБА_1 без належних у нього повноважень, тобто без наявності майнових прав орендодавця, а значить всупереч положенням законодавства України, є фактично нікчемним і має бути визнаним судом недійсним з моменту його укладення. Звертав увагу на безпідставне покладення на орендаря обов'язку оплачувати комунальні послуги за все житлове приміщення, а не лише його орендовану частку 86,0 кв.м.; що належна ОСОБА_6 4-х кімнатна квартира у АДРЕСА_7 є приватним житловим фондом і її цільовим призначенням є використання у якості житла, що було приховано від відповідача всупереч вимогам п. 2.2. договору позички від 30.08.2012. Враховуючи, що загальна площа цієї квартири становить 120,7 к.м., житлова 87,0 кв.м., підсібна 33,7 кв.м., в оренду було надано 86,0 кв.м. Обгрунтовував свої вимоги посиланням на положення ст. 4, 158 Житлового кодексу України, ст. 383, ст. 810, ст.812 Цивільного кодексу України. Вказував на невірне нарахування заборгованості по орендній платі: згідно п. 4.1. договору місячна орендна плата встановлювалась у розмірі, еквівалентному 505 дол. США за курсом продажу доларів УкрСиббанком. Але додатковою угодою б/н від 01.04.1014 було сторонами узгоджено, що з 01.04.2014 до 01.10.2014 - 4000, 00 грн. в місяць, а додатковою угодою № 2 від 01.10.2014 визначено, що з 01.04.2015 орендна плата становить 6000,00 грн., а дальше у розмірі 505 дол. США за курсом продажу УкрСиббанку, однак про додаткову угоду № 2 позивач, за твердженням ФОП ОСОБА_3, замовчує.

ФОП ОСОБА_3 у додаткових запереченнях проти задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 і доповнення до заяви про витребування документів, на підставі яких ФОП ОСОБА_1 отримав 14.07.2015 року ліцензію на відкриття аптеки у приміщенні, де на той час знаходилась і діяла аптека ФОП ОСОБА_3, заявлено про застосування строку позовної давності (т.2, а.с. 97-105) а також з посиланням на ст. 189, 198 Господарського кодексу України зазначав, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях і суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті лише у відповідності з діючим законодавством.

У поданій до господарського суду зустрічній позовній заяві (вх. № 4978/15 від 26.11.2015, т.1, а.с. 43-48) ФОП ОСОБА_3 просив визнати недійсним з моменту укладення договір оренди від 01.09.2012р., за яким ФОП ОСОБА_1, не маючи належним повноважень орендодавця надав орендарю - ФОП ОСОБА_3 у оренду для розміщення там аптеки 86,00 кв.м. жилої квартири АДРЕСА_8 і належить його матері ОСОБА_6, та застосувати наслідки визнання договору оренди недійсним, і повернути незаконно отримані кошти за недійсною угодою згідно ч. 1 ст. 216 та ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.11.2015р. прийнято зустрічну заяву до спільного розгляду з первісним позовом у справі №916/4530/15.

ФОП ОСОБА_1 у відзиві на зустрічну позовну заяву (т.2, а.с. 23-27) просив відмовити у задоволенні зустрічного позову з посиланням на положення ст. 319 Цивільного кодексу України, за якими власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. З посиланням на положення ст.ст. 52, 317, 325 Цивільного кодексу України, лист ДФС від 08.09.2015 № 8523/В/99-99-17-02-02-14, лист ГУ ДФС у м. Києві від 16.03.2016 № 2058/К/26-15-13-02-15, лист Міністерства юстиції України „Роз'яснення порядку реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна залежно від форм власності № 19-32/ від 11.01.2007", роз'яснення Міністерства юстиції України від 14.01.2011 „Статус фізичної особи-підприємця: проблеми застосування законодавства" зазначав, що цивільним законодавством України не передбачено реєстрацію права власності на нерухоме майно за фізичною особою-підприємцем. Вказував, що оспорюваний договір оренди є законним в силу положень ст. 203, 204, 759, 774, 793, 827 Цивільного кодексу України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. В додаткових запереченнях проти зустрічної позовної заяви (т.2, а.с. 141-143) заявив про сплив позовної давності в порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України і просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

25.01.2016р. до суду від ФОП ОСОБА_1 надійшло клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи.

25.01.2016 ухвалою господарського суду Одеської області в порядку ст. 41 Господарського процесуального кодексу України призначено по справі № 916/4530/15 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експерта поставлені наступні питання: чи виконано підпис у додатковій угоди № 2 до договору оренди б/н від 01.09.2012, укладеній 01.10.2014, видатковому касовому оренді від 30.09.2012, видатковому касовому ордері від 30.10.2012, видатковому касовому ордері від 30.11.2012, видатковому касовому ордері від 30.12.2012, видатковому касовому ордері від 30.01.2013, видатковому касовому ордері від 28.02.2013, видатковому касовому ордері від 31.03.2013 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від якого їх іншою особою? У зв'язку з проведенням судової експертизи в порядку ст. 79 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупинено.

14.12.2016р. до господарського суду з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок судово-почеркознавчої експертизи № 519 від 02.12.2016 за матеріалами справи № 916/4530/15 (а.с. 228-232).

Ухвалою господарського суду від 20.12.2016р. справу прийнято до колегіального розгляду у складі: головуючий суддя - Літвінов С.В., судді Малярчук І.А. та Смелянець Г.Є., провадження у справі поновлено з призначенням до розгляду в судовому засіданні.

28.01.2017р. ФОП ОСОБА_1 - позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним), подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої ФОП ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 заборгованість по договору оренди б/н від 01.09.2012р. у розмірі 5501,67 доларів США, що еквівалентно 131764,99 грн. за курсом продажу АТ «Укрсиббанк» відповідно до п. 4.1. договору оренди, витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи та судовий збір (т.2, а.с. 36-37).

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.05.2017р. (головуючий суддя Петренко Н.Д., судді: Желєзна С.П. та Смелянець Г.Є.) у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, господарський суд зазначив, що невідповідність заявлених первісних позовних вимог положенням діючого законодавства щодо валютного регулювання дає підстави для відмови у задоволенні первісних позовних вимог. У зв'язку з цим висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз не має доказового значення для правильного розгляду справи так як і інші клопотання відповідача за первісним позовом - ФОП ОСОБА_7, у т.ч. про застосування позовної давності.

Щодо зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди б/н 01.09.2012 та застосування наслідків недійсності правочину з поверненням отриманих коштів згідно ч. 1 ст. 216 та ст. 1212 Цивільного кодексу України суд зазначив, що ФОП ОСОБА_1 не було порушено вимог чинного законодавства України під час укладення договору від 01.09.2012. Крім того, сторони виконували означений договір. Вказане, а також заява ФОП ОСОБА_1 про застосування позовної давності, дали підстави суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених зустрічних вимог у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ФОП ОСОБА_3 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що рішенням від 26.05.2017р. колегія суддів господарського суду Одеської області, не спростувавши жодного доказу допущених при укладанні цього договору норм законодавства України, безпідставно відмовила у задоволенні зустрічного позову до ФОП ОСОБА_1 щодо визнання договору оренди від 01.09.2012р. недійсним.

При цьому у рішенні суду навіть не викладені конкретні підстави для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог. Зокрема, колегія суддів не навела підстави з посиланням на норми діючого законодавства України, за яких вона прийшла висновку, що житлову квартиру ОСОБА_5 ФОП ОСОБА_1 мав право використовувати у своїй підприємницькій діяльності як ФОП, зокрема для здачі у оренду під розміщення аптеки як спеціалізованого магазину по торгівлі фармацевтичними товарами, тобто не за своїм цільовим призначенням як житла.

Також скаржник зазначає, що висновок колегії суддів, що ФОП ОСОБА_1 правомірно використовував у власній підприємницькій діяльності майно, речові права на яке він набув як фізична особа, шляхом передачі відповідного приміщення в оренду ФОП ОСОБА_3 на умовах укладеного ними договору оренди від 01.09.2012р. є помилковим і безпідставним тлумаченням, не відповідним діючим нормам законодавства України.

Враховуючи викладені обставини доведення та докази, на думку скаржника, при розгляді справи за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 господарський суд у рішенні від 26.05.2017р. допустив порушення, які наведені у ст. 104. ГПК України, що дають підстави для скасування рішення, а саме:

- неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими;

- невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права;

- справу розглянуто господарським судом за відсутністю належного представника відповідача за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_1

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2017р. прийнято апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 до провадження з призначенням до розгляду в судовому засіданні.

Також з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного господарського суду звернувся ФОП ОСОБА_1 в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 26.05.2017р. в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 в повному обсязі.

На думку скаржника, вказане судове рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_3 131764 грн. 99 коп. заборгованості з орендної плати винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ФОП ОСОБА_1 зазначає, що його позовні вимоги були заявлені таким чином, як це передбачено п.п. 4.1, 4.2 укладеного між ним та ФОП ОСОБА_3 договором оренди від 01.09.2012р., відповідно до якого розмір орендної плати складає суму, еквівалентну 505 дол. США на місяць; розрахунки провадяться в національній валюті України - гривнях, за курсом продажу валюти АТ «Укрсиббанк» на день здійснення платежу.

На думку, ФОП ОСОБА_1, обраний ним спосіб захисту порушеного права, відповідає вимогам Закону, а матеріалами справи підтверджується порушення його прав ФОП ОСОБА_3 в результаті несплати орендної плати.

Однак, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення обмежився посиланням на те, що ФОП ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги, зміст яких становить стягнення з відповідача за первісним позовом іноземної валюти в гривневому еквіваленті, що свідчить про невідповідність позовних вимог положенням діючого законодавства щодо валютного регулювання та дає підстави для відмови у задоволенні первісних позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції за три місяці розгляду справи так і не визначився чи були порушенні права ФОП ОСОБА_1

На думку, ФОП ОСОБА_1, відмовляючи в задоволенні первісного позову з наведених в оскаржуваному рішенні підстав, суд першої інстанції фактично ухилився від здійснення правосуддя та необґрунтовано відмовив у захисті прав скаржника.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 15.06.2017р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 було прийнято до провадження з призначенням для сумісного розгляду разом зі скаргою ФОП ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, що 30.08.2012р. між ФОП ОСОБА_5 (позичкодавець) та ФОП ОСОБА_1 (користувач) було укладено договір позички, відповідно до умов якого позичкодавець зобов'язався передати в безоплатне тимчасове користування користувачу частину приміщення (майно), яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1, площею 86 кв.м. Майно передається користувачу для використання на строк до 30.08.2015р. (п.1.1. вказаного Договору).

Згідно п.1.4 Договору позички, при переданні майна у безоплатне користування сторони складають Акт приймання-передачі (додаток №1), в якому вказують стан майна, його недоліки та пошкодження, якщо такі наявні. Акт приймання-передачі є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п.2.3. вказаного Договору, користувач має право передати майно в найм (оренду) на власний розсуд без згоди позичкодавця.

30.08.2015р. сторонами було складено та підписано Акт приймання-передачі частини приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 86 кв.м.

01.09.2012р. між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець, позивач за первісним позовом-відповідач за зустрічним) та ФОП ОСОБА_3 (орендар, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним) було укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець зобов'язався надати орендарю в тимчасове користування частину приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 86 кв.м. (п. 1.2. Договору оренди) на строк з 01.09.2012р. по 20.08.2015р. з можливістю продовження на підставі додаткової угоди (п. 3.1. Договору оренди).

Орендодавець має майнові права на вказане приміщення згідно з договором позички (п. 1.3. Договору оренди).

Приміщення надається в оренду з метою використання згідно діючого законодавства (п. 1.4. Договору оренди).

Сторони погодили, що розмір орендної плати становить суму, еквівалентну 505 доларів США за місяць; розрахунки здійснюються в національній валюті України -гривні за курсом продажу валюти АТ «УкрСиббанку» на день здійснення платежу (п. 4.1.). Орендна плата виплачується не пізніше 15 числа поточного місяця (п. 4.2.). Сторони визначили, що комунальні платежі в орендну плату не входять, орендар їх сплачує у повному обсязі у строк до 20 числа місяця, який слідує за звітним (п. 4.3.).

Відповідними умовами договору сторони погодили взаємні права та обов'язки (розділи 5, 6). Порядок повернення орендованого приміщення (розділ 7), вказали підстави припинення договору (розділ 8), порядок вирішення спорів (розділ 9), особливі умови (розділ 10).

На виконання положень п. 2.1. договору сторони підписали акт приймання-передачі від 01.09.2012р., згідно умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в користування частину приміщення площею 81,0 кв.м. квартири АДРЕСА_2. Претензій та зауважень сторони не мали (т.1, а.с. 18).

01.04.2014р. сторонами було підписано додаткове погодження до договору оренди від 01.09.2012 (додаток до договору оренди від 01.09.2012р.), згідно умов якого розділ 4 договору було доповнено пунктами 4.6. та 4.7. наступного змісту «за домовленістю сторін сума орендної плати за період з 01.04.2014 і до 01.10.2014 становить 4000,00 грн. у місяць (п. 4.6.)» та «з 01.10.2014 орендна плата розраховується на умовах п. 4.1. договору (п. 4.7.)».

З посиланням на ст.ст. 11, 525,526, 530, 629, 759, 762, 795 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 283, 286 Господарського кодексу України, а також належне виконання всіх зобов'язань за договором оренди від 01.09.2012р. орендодавець - ФОП ОСОБА_1 вказує на неналежне виконання ФОП ОСОБА_3 договірних зобов'язань, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість станом на 22.10.2015р. у розмірі 5501,67 доларів США, що еквівалентно 131764,99 грн. за курсом продажу АТ «Укрсиббанк» відповідно до п. 4.1. договору оренди.

Відповідач за первісним позовом - ФОП ОСОБА_3 з заявленими вимогами не погодився. У відзиві на позов вказував, що ФОП ОСОБА_1 при укладенні договору оренди б/н від 01.09.2012 ввів його в оману, оскільки підписував такий договір як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець. Позичкодавець за договором позички ОСОБА_5 є фізичною особою, власником житлової квартири АДРЕСА_6 площею 860,00 кв.м., а не фізичною особою-підприємцем. На думку позивача ФОП ОСОБА_3 вказане свідчить, що договір оренди від 01.09.2012 був укладений ФОП ОСОБА_1 без належних у нього повноважень, тобто без наявності майнових прав орендодавця, а значить всупереч положенням законодавства України, є фактично нікчемним і має бути визнаним судом недійсним з моменту його укладення. Звертав увагу на безпідставне покладення на орендаря обов'язку оплачувати комунальні послуги за все житлове приміщення, а не лише його орендовану частку 86,0 кв.м.; що належна ОСОБА_6 4-х кімнатна квартира у АДРЕСА_7 є приватним житловим фондом і її цільовим призначенням є використання у якості житла, що було приховано від відповідача всупереч вимогам п. 2.2. договору позички від 30.08.2012. Враховуючи, що загальна площа цієї квартири становить 120,7 к.м., житлова 87,0 кв.м., підсібна 33,7 кв.м., в оренду було надано 86,0 кв.м. Обгрунтовував свої вимоги посиланням на положення ст. 4, 158 Житлового кодексу України, ст. 383, ст. 810, ст.812 Цивільного кодексу України. Вказував на невірне нарахування заборгованості по орендній платі: згідно п. 4.1. договору місячна орендна плата встановлювалась у розмірі, еквівалентному 505 дол. США за курсом продажу доларів УкрСиббанком. Але додатковою угодою б/н від 01.04.1014 було сторонами узгоджено, що з 01.04.2014 до 01.10.2014 - 4000, 00 грн. в місяць, а додатковою угодою № 2 від 01.10.2014 визначено, що з 01.04.2015 орендна плата становить 6000,00 грн., а дальше у розмірі 505 дол. США за курсом продажу УкрСиббанку, однак про додаткову угоду № 2 позивач, за твердженням ФОП ОСОБА_3, замовчує.

ФОП ОСОБА_3 у додаткових запереченнях проти задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 і доповнення до заяви про витребування документів, на підставі яких ФОП ОСОБА_1 отримав 14.07.2015 року ліцензію на відкриття аптеки у приміщенні, де на той час знаходилась і діяла аптека ФОП ОСОБА_3, заявлено про застосування строку позовної давності (т.2, а.с. 97-105) а також з посиланням на ст. 189, 198 Господарського кодексу України зазначав, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях і суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті лише у відповідності з діючим законодавством.

У поданій суду зустрічній позовній заяві (вх. № 4978/15 від 26.11.2015, т.1, а.с. 43-48) просив визнати недійсним з моменту укладення договір оренди від 01.09.2012р., за яким ФОП ОСОБА_1, не маючи належним повноважень орендодавця надав орендарю - ФОП ОСОБА_3 у оренду для розміщення там аптеки 86,00 кв.м. жилої квартири АДРЕСА_8 і належить його матері ОСОБА_6, та застосувати наслідки визнання договору оренди недійсним, і повернути незаконно отримані кошти за недійсною угодою згідно ч. 1 ст. 216 та ст. 1212 Цивільного кодексу України.

ФОП ОСОБА_1 у відзиві на зустрічну позовну заяву (т.2, а.с. 23-27) просив відмовити у задоволенні зустрічного позову з посиланням на положення ст. 319 Цивільного кодексу України за якими власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. З посиланням на положення ст.ст. 52, 317, 325 Цивільного кодексу України, лист ДФС від 08.09.2015 № 8523/В/99-99-17-02-02-14, лист ГУ ДФС у м. Києві від 16.03.2016 № 2058/К/26-15-13-02-15, лист Міністерства юстиції України „Роз'яснення порядку реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна залежно від форм власності № 19-32/ від 11.01.2007", роз'яснення Міністерства юстиції України від 14.01.2011 „Статус фізичної особи-підприємця: проблеми застосування законодавства" зазначав, що цивільним законодавством України не передбачено реєстрацію права власності на нерухоме майно за фізичною особою-підприємцем. Вказував, що оспорюваний договір оренди є законним в силу положень ст. 203, 204, 759, 774, 793, 827 Цивільного кодексу України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. В додаткових запереченнях проти зустрічної позовної заяви (т.2, а.с. 141-143) заявив про сплив позовної давності в порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України і просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову з огляду на наступне.

ФОП ОСОБА_1 остаточно сформулював уточнені позовні вимоги у поданій суду заяві від 28.01.2017 (т.2, а.с. 36) та просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 заборгованість за договором оренди б/н від 01.09.2012 у розмірі 5501,67 дол. США, що еквівалентно 131764,99 грн. за курсом продажу АТ «Укрсиббанк» станом на 22.10.2015р.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положеннями п. 4.1. укладеного між позивачем за первісним позовом ФОП ОСОБА_1 та відповідачем за первісним позовом ФОП ОСОБА_3 договору оренди б/н від 01.09.2012р. визначено, що розрахунки здійснюються в національній валюті України - гривні за курсом продажу валюти АТ «Укрсиббанку» на день здійснення платежу.

Разом з тим, законодавством України передбачена можливість розрахунків в іноземній валюті між контрагентами резидентами України лише у разі наявності відповідної ліцензії НБУ, яка у сторін по справі відсутня.

З огляду на невідповідність заявлених первісних позовних вимог положенням діючого законодавства щодо валютного регулювання, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні первісних позовних вимог є вірним.

Також колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач за первісним позовом посилався на те, що договір оренди 86 кв. метрів квартири АДРЕСА_3, що фактично належить ОСОБА_5, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 01.09.2012р. без належних повноважень, тобто без наявності у ФОП ОСОБА_1 майнових прав орендодавця, а значить всупереч законодавству України, а тому є нікчемним як такий, що укладений фізичною особою, що не мала повноважень власника чи представника власника на його укладання і виконання. Отже цей нікчемний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладання.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем за первісним позовом не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається в обґрунтування зустрічних позовних вимог.

Власником переданої в оренду квартири № 2 загальною площею 120,7 кв.м. у будинку АДРЕСА_9 є фізична особа ОСОБА_5 (ОСОБА_5.), що підтверджується Інформаційною довідкою з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т.2, а.с. 30-31).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 Цивільного кодексу України).

30.08.2012 ОСОБА_5 (позичкодавець) розпорядилась власним майном, передавши його в позичку своєму сину - ОСОБА_1 (користувачу) на умовах укладеного між ними договору позички, відповідно до п. 1.1. якого позичкодавець зобов'язався передати у безоплатне тимчасове користування користувачу частину приміщення АДРЕСА_4 площею 86 кв.м. строком до 30.08.2015.

Положеннями п. 2.3. а) сторони погодили, що користувач має право передавати в найм (оренду) майно на свій розсуд без згоди позичкодавця.

Як зазначено ст.ст. 2, 317 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи; суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст. 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Частиною 1 ст. 52 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Аналогічні положення містяться в ч.2 ст. 128 Господарського кодексу України, де зазначено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Вказані положення Цивільного та Господарського кодексів України надають фізичній особі, зареєстрованій як підприємець, використовувати належне їй як фізичній особі майно (або речові права на таке майно) у власній підприємницькій діяльності та одночасно зобов'язують таку фізичну особу-підприємця нести відповідальність за зобов'язаннями, що випливають з її господарської діяльності, усім майном такої фізичної особи, в тому числі тим, яке не використовується у підприємницькій діяльності.

Оскільки чинне законодавство не розділяє власності фізичної особи та фізичної особи-підприємця, власником будь-якого майна, яке набуто фізичною особою-підприємцем у процесі здійснення підприємницької діяльності, завжди буде фізична особа, вона є суб'єктом права власності і відповідає своїм майном за усі наслідки її діяльності у якості підприємця.

З огляду на вищевикладене ФОП ОСОБА_1 правомірно використовував у власній підприємницькій діяльності майно, речові права на яке він набув як фізична особа, шляхом передачі відповідного приміщення в оренду ФОП ОСОБА_3 на умовах укладеного між ними договору оренди від 01.09.2012р.

Згідно ч. 3 ст. 827 Цивільного кодексу України до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Статтею 774 глави 58 Цивільного кодексу України визначено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні 30.08.2012 року договору позички ОСОБА_5 та ОСОБА_1 погодили право останнього передавати запозичене нерухоме майно в найм (оренду) іншим особам. Даний правочин ніким не оспорений, не визнаний судом недійсним.

01.09.2012 року ОСОБА_1, діючи як фізична особа-підприємець передав в оренду ФОП ОСОБА_3 частину приміщення АДРЕСА_5 площею 86,00 кв.м.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх кремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної - споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

В порушення наведених вище норм права, зустрічна позовна заява та наведені позивачем за зустрічним позовом докази не спростовують факту наявності між сторонами у справі договірних відносин та наявності підстав щодо визнання недійсним договору оренди від 01.09.2012р. Судом апеляційної інстанції не встановлено факту порушення прав відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) у зв'язку з укладанням спірного Договору, що є підставою для відмови у зустрічному позові.

Таким чином, договір оренди від 01.09.2012 року є правомірним, оскільки при його вчиненні були дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасників правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі часників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

ФОП ОСОБА_1 не було порушено вимог чинного законодавства України під час укладення договору від 01.09.2012р. Крім того, сторони виконували означений договір.

Також колегія суддів вважає за необхідне вказати на таке.

Правочин, визнаний судом недійсним, вважається недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦКУ).

За змістом ч.3 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його вчинення.

В силу приписів ч.1 ст. 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦКУ, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 3 ст. 207 ГК України непередбачена можливість припинення господарського зобов'язання на майбутнє. Якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (в даному випадку, вже здійснене користування за договором оренди від 01.09.2012р., користування електроенергією, спожиті інші комунальні послуги) та за наявності підстав для визнання такого договору недійсним, він визнається недійсним з припиненням зобов'язань на майбутнє, без можливості повернення одержаного за зобов'язанням в натурі.

Договірні орендні стосунки між сторонами припинились в серпні 2015р. ФОП ОСОБА_3 користувався орендованим приміщенням, сплачував орендну плату та комунальні платежі. Наявність порушеного права на момент звернення з зустрічною позовною заявою - ним не доведено, не підтверджено.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених зустрічних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржників викладені в апеляційних скаргах, які фактично зводяться до переоцінки доказів, а також ґрунтуються на довільному тлумаченні чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення господарського суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки спростовуються вищевикладеним.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 26.05.2017р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, зміні або скасуванню не підлягає, відтак, залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 26.05.2017р. у справі № 916/4530/15 - без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя І.Г. Філінюк