ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Справа № 915/706/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.,

суддів: Рогач Л.І., Алєєвої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017
у справі Господарського суду№ 915/706/16 Миколаївської області
за позовомУправління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
проповернення орендованого майна

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Зозуля А.Ю., дов. від 26.04.2017 № 849/10/01/08/к;
відповідача: ОСОБА_3, дог. від 02.08.2016 № 2/08-16; ОСОБА_4, дог. від 02.08.2016 № 02-08/16;

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (далі - Управління) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, у якій просило зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець) звільнити та повернути нежитлові цокольні приміщення літ. А-2 № 1 площею 32,8 кв. м, № 2 площею 14,5 кв. м, № 3 площею 3,6 кв. м, № 4 площею 8,5 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, переданих за договором оренди від 06.04.2015, укладеним між сторонами, у зв'язку із закінченням строку дії договору та незгодою із його продовженням.

Позовні вимоги Управління, посилаючись на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про оренду державного та комунального майна", обґрунтовувало тим, що договір оренди нерухомого майна від 06.04.2015 припинив свою дію у зв'язку з завершенням строку, на який його було укладено, про що було повідомлено Підприємця, проте остання ухиляється від передачі та повернення орендованого за вказаним договором майна.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2016 (суддя Олейняш Е.М.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 (колегія суддів: Лашин В.В., Аленін О.Ю., Богатир К.В.), позов задоволено. Зобов'язано Підприємця звільнити та повернути Управлінню нежитлові цокольні приміщення літ. А-2 № 1 площею 32,8 кв. м, № 2 площею 14,5 кв. м, № 3 площею 3,6 кв. м, № 4 площею 8,5 кв. м, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 згідно акту приймання-передачі.

Вказані судові рішення прийнято з мотивів, викладених Управлінням у позовній заяві.

Підприємець звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2016 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Викладені у касаційній скарзі вимоги Підприємець обґрунтовує посиланням на обставини справи, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також положення ст. ст. 104-108, 512, 514, 520 ЦК України, ст. ст. 22, 25, 28, 32-34, 43, 64, 82, 84, 87 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" і вказує на те, що судами попередніх інстанцій не досліджено та не встановлено у зв'язку з чим виникла необхідність припинення договору оренди спірного майна та з якою метою буде використовуватись орендоване майно.

Управління 05.07.2017 надіслало до Вищого господарського суду України заперечення на касаційну скаргу Підприємця, у якому просить відмовити у її задоволенні, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2016 залишити без змін як такі, що прийняті з урахуванням фактичних обставин справи та у відповідності до законодавства України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Підприємця не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи встановлено, що:

- між Управлінням (орендодавець) та Підприємцем (орендар) 06.04.2015 було укладено договір оренди нерухомого або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, за умовами якого Підприємець приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення літ. А-2 загальною площею 59,4 кв. м, розміщені за адресою: АДРЕСА_1 на цокольному поверсі (далі - Договір оренди);

- пунктом 2.1 Договору оренди передбачено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна;

- відповідно до п. 2.2 Договору оренди передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно;

- пунктом 2.4 Договору оренди сторонами було визначено, що у разі розірвання договору, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря, останній повинен повернути орендодавцеві орендоване приміщення в пятнадцятиденний термін з дня отримання заяви орендодавця за актом приймання-передавання приміщення;

- згідно з пунктом 2.7 Договору оренди майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання;

- пунктом 5.12 Договору оренди сторони встановили, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов'язується негайно повернути орендодавцеві або підприємству, указаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря;

- згідно з п. 10.1 Договору оренди його укладено на 1 рік, що діє з 06.04.2015 до 06.04.2016 включно;

- відповідно до п. 10.5 Договору оренди у разі закінчення строку дії договору, останній продовжується шляхом укладення додаткової угоди за умови письмового звернення орендаря відповідно до вимог положення;

- пунктом 10.7 Договору оренди встановлено, що він припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено;

- на виконання умов Договору оренди Управління передало, а Підприємець прийняла нежитлове приміщення літ. А-2 № 1 площею 32,8 кв. м, № 2 площею 14,5 кв. м, № 3 площею 3,6 кв. м, № 4 площею 8,5 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 59,4 кв. м, що підтверджується актом приймання-передавання нежитлового приміщення по Договору оренди № 7554 від 06.04.2015, який підписано сторонами (а. с. 13);

- до закінчення строку дії договору Управління листом від 22.03.2016 № 329/10.01-08/16 звернулося до Підприємця з відмовою від продовження строку дії Договору оренди та з вимогою звільнити орендоване майно, передавши його у належному стані, що підтверджується фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням про вручення (а. с. 14 на звороті);

- Управління повторно листами від 29.04.2016 № 857/10-01/08/16 та № 858/10/01/08/16 зверталося до Підприємця з вимогою звільнити орендовані нежилі приміщення і передати їх у належному стані та вдруге повідомило про відмову в продовженні договору оренди, що підтверджується фіскальними чеками та рекомендованими повідомленнями про вручення (а. с. 15, 16 на звороті), проте Підприємець ухиляється виконувати свої зобов'язання щодо повернення спірного майна, у зв'язку з чим Управління звернулося до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає, або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до частити 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено. Аналогічна за змістом норма міститься в частині 2 статті 291 ГК України.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Господарськими судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується факт направлення Управлінням на адресу Підприємця листів від 22.03.2016 № 329/10.01-08/16 та 29.04.2016 № 857/10-01/08/16 і № 858/10/01/08/16, одержаних останнім, в яких Управління повідомило орендаря про припинення договору оренди 06.04.2015 у зв'язку з закінченням строку на який його було укладено та необхідності повернення орендованого майна, а тому ці листи є достатніми та належними доказами відмови орендодавця від пролонгації Договору оренди. Також слід зазначити, що нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавця доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди, які надсилаються, зокрема, в порядку ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин. Окрім того отримання даних листів не заперечується відповідачем.

Оскільки відповідно до ст. ст. 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правовою підставою користування майном є договір оренди, а Підприємець не надав доказів як пролонгації договору оренди, так і доказів укладення угоди про продовження договору оренди на новий строк, Договір оренди припинив свою дію, а тому у Підприємця відсутні правові підстави для подальшого користування орендованими приміщеннями.

Таким чином, суди попередніх інстанцій прийшли до правомірного та обґрунтованого висновку, що за змістом пункту 5.12 Договору оренди у разі припинення дії договору спірне майно повертається на адресу орендодавця, відтак, у Підприємця виник обов'язок щодо повернення орендованого майна.

Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За таких обставин страви, виходячи з вищенаведених положень законодавства, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірними та обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції щодо припинення Договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії та необхідністю, у зв'язку із цим, повернення орендованого майна Управлінню як його законному розпоряднику, а задоволення позову у даній справі - законним.

Доводи касаційної скарги Підприємця не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на них.

Посилання Підприємця на порушення судом апеляційної інстанції при розгляді справи норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду справи в касаційному порядку, у зв'язку із чим відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Твердження скаржника про припинення діяльності позивача у зв'язку із прийняттям Миколаївською міською радою рішення "Про затвердження структури виконавчих органів Миколаївської міської ради" від 22.12.2016 №13/1 ґрунтуються на довільному тлумаченні його положень. Доказів набрання ним чинності у порядку, встановленому п. 14 даного рішення Миколаївської міської ради скаржником суду не надано.

Посилання скаржника на наявність у нього переважного права на укладення договору оренди на новий строк, а також на неповідомлення йому причин небажання продовжувати строк дії Договору жодним чином не спростовує висновків судів про припинення дії укладеного між сторонами Договору оренди та необхідності, у зв'язку із цим, повернення спірного майна законному власнику. Виходячи з підстав та предмету заявленого у даній справі позову дані обставини не входять до предмету доказування, а відтак не підлягали з'ясуванню судом. Окрім того, з встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи не вбачається, що спірне майно було передано в оренду іншим особам.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України постанова Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги Підприємця не спростовують висновків господарського суду апеляційної інстанцій та не впливають на них, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 у справі № 915/706/16 Господарського суду Миколаївської області - без змін.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Суддя Л.І. Рогач

Суддя І.В. Алєєва