ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р. Справа № 922/4248/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Гребенюк Н. В., суддя Істоміна О.А.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 27.10.2016 р.;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 19.05.17 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 1486 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 30.01.17 р. у справі № 922/4248/16

за позовом ФОП ОСОБА_3, м. Харків

до ФОП ОСОБА_4, м. Харків

про стягнення 193466,62 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася до господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 164932,00 грн. основного боргу, 28534,62 грн. пені, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.01.2017 р. у справі № 922/4248/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (код НОМЕР_2, місцезнаходження: АДРЕСА_2) заборгованість у розмірі 164932,00 грн., неустойку - 25199,45 грн. та судовий збір - 2851,97 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості відповідача за договором. Нарахована позивачем неустойка за своєю правовою природою є пенею, на нарахування якої встановлюється обмеження, а саме, її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, передбачено ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим задоволенню підлягає стягнення пені у сумі 25199,45 грн., та ін.

Відповідач з зазначеним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що господарський суд Харківської області прийняв оскаржуване рішення без участі відповідача, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 48, 47, 52, 54, 75, 80), на яких містяться поштові конверти, які свідчить про неотримання відповідачем поштових повідомлень та відповідних ухвал та рішення господарського суду Харківської області.

Крім того зазначає, що відповідач не мав можливості надати до матеріалів справи доказів спростування заборгованості за часткову передоплату відповідачем вартості неотриманого, а лише зазначеного у договорі товару по договору купівлі-продажу в сумі 29018 грн., що підтверджується виписками з ПАТ «Приватбанк», розписками та касовими чеками про перерахування позивачу грошових коштів за укладеним договором купівлі - продажу № 16/02/22-02 від 22.02.2016 р. До того ж не надані до суду докази про отримання позивачем оплати за товар за договором купівлі продажу на суму 29018 грн. Таким чином, на думку відповідача на даний момент позивач не виконав свої зобов'язання за укладеним договором, не передав товар належної якості, а тому відсутні правові підстави для стягнення судом вартості послуг за договором, та ін..

09.06.2017 р. відповідач звернувся до суду з клопотанням про призначення технічної експертизи документів.

Зазначене клопотання про призначення технічної експертизи задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Згідно з ч. ч 1, 2 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення (п. 5 зазначеної Постанови).

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (Заява N 61679/00) від 01.06.2006 р. № 987, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід'ємну частину судової процедури. Більше того, Суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.

Заявлене відповідачем клопотання є недоцільним, оскільки при вирішенні даної справи відсутня необхідність у спеціальних знаннях, а матеріали справи дозволяють повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, необхідні для вирішення спору. Разом з тим, така дія призведе до необґрунтованого затягування господарського судового процесу. До того ж, позивач не звертався з таким клопотанням до суду першої інстанції під час розгляду справи.

Виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотанням відповідача про призначення технічної експертизи документів, у зв'язку з чим відмовляє в його задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 22.02.2016 р. між ФОП ОСОБА_3 (постачальник) та ФОП ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу № 16/02/22-02 (далі - договір).

У відповідності до умов договору, постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити ювелірні вироби із срібла (далі - товар).

Відповідно до п. 2.3 договору, постачальник зобов'язався виставити рахунок покупцю протягом 24 годин з моменту отримання заказу від покупця без врахування вихідних та святкових днів. Покупець зобов'язався прийняти товар та оплати його у відповідності до п. 4.1, 4.2 договору.

Ціна товару встановлюється у рахунку або у видатковій накладній (3.1 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору, оплата товару покупцем здійснюється ся шляхом перерахування грошових коштів у вигляді 50% оплати за фактично отриманий товар, 50% відстрочка платежу 7 календарних днів, на розрахунковий рахунок або у касу постачальника.

Днем оплати вважається день надходження грошових коштів покупця на розрахунковий рахунок або в касу постачальника (п. 4.2 договору).

Як зазначає позивач відповідно до умов договору він передав товар на загальну суму 164932,00 грн., а відповідач прийняв товар, що підтверджується видатковою накладною № р/1 від 11.05.2016 р. (а.с.12-15), без жодних зауважень щодо кількості та якості товару.

Як зазначає позивач, ним надано відповідачу рахунок на оплату разом із видатковою накладною. На підтвердження відсутності оплати за переданий товар позивачем надано виписку за особовим рахунком з АТ "Укрсиббанк" за період з 01.04.2016 р. по 15.12.2016 р. Доказів погашення заборгованості у сумі 164932,00 грн. відповідачем не надано.

Згідно з п. 8.1 договору, у разі прострочення платежу, або відмови від оплати постачальник може вимагати у письмовій формі сплатити неустойку у розмірі 0,1% від суми поставки.

Позивачем, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо оплати за поставлений товар нараховано неустойку в розмірі 0,1% від суми заборгованості - 164932,00 грн. за період з 18.05.2016 р. по 07.11.2016 р. у сумі 28534,62 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості відповідача за договором. Нарахована позивачем неустойка за своєю правовою природою є пенею, на нарахування якої встановлюється обмеження, а саме, її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що передбачено ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим задоволенню підлягає позов про стягнення пені у сумі 25199,45 грн., та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 22.02.2016 р. між ФОП ОСОБА_3 (постачальник) та ФОП ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу № 16/02/22-02.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору купівлі - продажу передав покупцю товар на загальну суму 164932,00 грн., що підтверджується двосторонньою підписаною видатковою накладною, який прийнято покупцем без зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Відповідно до вимог ст. ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції можуть застосовуються у розмірі, визначеному умовами договору. При цьому їх розмір може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 8.1 договору, у разі прострочення платежу, або відмови від оплати постачальник може вимагати у письмовій формі сплатити неустойку у розмірі 0,1% від суми поставки.

Тобто, за невиконання відповідачем обов'язку з проведення оплати за поставлений товар, позивач має право нарахувати неустойку в розмірі 0,1% від суми заборгованості - 164932,00 грн. за період з 18.05.2016 р. (коли у відповідача виник обов'язок здійснити оплату відповідно до п. 8.1 договору) по 07.11.2016 р. Розмір нарахованої позивачем неустойки складає - 28534,62 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахована позивачем неустойка за своєю правовою природою є пенею, на нарахування якої встановлюється обмеження, а саме, її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (частина 2 статті 343 Господарського кодексу України).

Таким чином, розмір пені за період з 18.05.2016 р. по 07.11.2016 р. на суму боргу - 164932,00 грн. не може перевищувати 25199,45 грн. а отже у стягненні пені в розмірі 3335,17 грн. судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Щодо добровільного припинення діяльності Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, що вбачається з наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд, припиняє провадження у справі, якщо припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Запис до Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 внесений 24.01.2017 р., тобто станом на 12.12.2016 р. (порушення провадження у справі) зазначена особа мала статус суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно з п. 4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає інших визначених законом підстав для його участі у такому процесі. Проте, якщо відповідна зміна статусу відбулася під час розгляду справи господарським судом, то вона не тягне за собою наслідків у вигляді припинення провадження у справі в зв'язку зі зміною підвідомчості такої справи, оскільки на час звернення до господарського суду її розгляд належав до юрисдикції останнього. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що відмінності у правоздатності, дієздатності та державній реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців (глави 4, 5, 7 Цивільного кодексу України, зокрема, статті 25, 26, 34, 91, 92, 110, 111; Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"), у тому числі про те, що: у разі припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за цією ж фізичною особою зберігається право на її повторну державну реєстрацію як підприємця; припинення фізичною особою підприємницької діяльності та втрата нею статусу суб'єкта такої діяльності не призводять до втрати нею цивільної правоздатності.

Отже, ліквідація юридичної особи і припинення підприємницької діяльності фізичної особи ні за своєю правовою суттю, ні за юридичними наслідками не є тотожними подіями у розумінні пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України.

Таким чином, провадження у справі не може бути припинено на підставі п.6 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Вищого господарського суду України від 26 лютого 2014 року по справі № 922/4374/13.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 30.01.17 р. у справі № 922/4248/16 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 30.01.17 р. у справі № 922/4248/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.