ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р.Справа № 916/537/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: Гладишевої Т.Я.

суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Селиверстова М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, посвідчення № 005250, дата видачі : 22.09.2012;

від відповідача1: ОСОБА_2, довіреність № 277/исх-ГС, дата видачі : 26.12.2016;

від відповідача2: ОСОБА_3, паспорт серія ЕО № 297326, дата видачі : 13.04.1997;

від третьої особи: ОСОБА_4, довіреність № 01-36/70, дата видачі : 13.12.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2017

по справі № 916/537/17

за позовом: Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1

до відповідачів:

1. Одеської міської ради;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ-ТЕК»;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

про: визнання незаконним рішення та визнання недійсним договору оренди землі

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2017 року Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ-ТЕК» про визнання незаконним рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7010-VІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0900 га, за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б в оренду для експлуатації та обслуговування будівлі та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ-ТЕК»; визнання недійсним договору оренди землі, площею 0,0900 га, укладеного 21.12.2015 між Одеською міською радою та ТОВ «ПРОФІ-ТЕК» для експлуатації та обслуговування будівлі.

Позов мотивований тим, що рішення органу місцевого самоврядування прийнято всупереч вимог ст. ст. 8, 19 Конституції України, ст. ст. 123, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», у зв'язку з чим підлягає визнанню незаконним, а договір оренди землі, укладений на підставі даного рішення - недійсним.

Ухвалою від 10.04.2017 судом в порядку ст. 27 ГПК України до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 залучено Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.04.2017 в задоволенні позову Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з наявності у Одеської міської ради необхідного обсягу повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою. При цьому суд зазначив, що проект землеустрою при наявності запису на висновку державної землевпорядної документації та відповідного листа щодо усунення зауважень є таким, що отримав позитивну оцінку та був погодженим. Наведене зумовило висновок про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7010-VІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0900 га, за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б та надання її Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ-ТЕК» в оренду та, як наслідок, похідної від неї вимоги про визнання договору оренди недійсним.

Не погоджуючись з означеним рішенням, Заступник прокурора Одеської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов прокурора задовольнити повністю.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду апелянт, згідно поданої апеляційної скарги, визначає порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 9, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст.ст. 58, 168-1 Земельного кодексу України, п. 3.5.9 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України № 391 від 03.12.2004, а також ст.ст. 33, 43, 84 ГПК України, п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення».

В поданій апеляційній скарзі апелянт наголошує, що орендована земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в силу приписів ч. 3 ст. 186-1 Земельного кодексу України також підлягав погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, тобто Державним агентством, про необхідність чого було зазначено у висновку державної експертизи землевпорядної документації від 28.08.2015 № 1001-15. Одеське обласне управління водних ресурсів не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, та, враховуючи положення ч. 3 ст. 186-1 Земельного кодексу України, не уповноважено на погодження проектів землеустрою щодо відведення земель водного фонду. При цьому, відсутність землевпорядної документації з встановлення прибережної захисної смуги не змінює її правового режиму. Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що згідно запису від 08.09.2015 Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на висновку державної експертизи «зауваження, визначені у п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, п. 10, усунуто» Водночас, про виконання вимоги п.п 7 п. 10 висновку державної експертизи щодо нанесення на графічних матеріалах проекту меж прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Чорного моря не вказано. Крім того, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийнято за відсутності плану зонування або детального плану території за вказаною адресою, всупереч Генеральному плану м. Одеси змінено цільове призначення земельної ділянки, саме з одноквартирної (садибної та блокованої) житлової забудови на землі рекреаційного призначення.

Відповідач-1 надав відзив на апеляційну скаргу, проти доводів апелянта заперечив, вважав рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що прийнято у відповідності до норм діючого законодавства, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Одеської міської ради від 10.06.2015 № 6824-VI ТОВ «ПРОФІ-ТЕК» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,09 га, за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б, для експлуатації та обслуговування існуючої будівлі.

Рішенням Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7010-VІ затверджено проект землеустрою щодо відведення ТОВ «ПРОФІ-ТЕК» земельної ділянки та надано в оренду земельну ділянку, площею 0,0900 га, за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б, для експлуатації та обслуговування існуючої будівлі.

На підставі вказаного рішення 21.12.2015 року між Відповідачами - Одеською міською радою та ТОВ «ПРОФІ-ТЕК» укладено договір оренди землі.

Прокурор, звернувшись до господарського суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтував тим, що земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, розташована в межах одноквартирної (садибної) житлової забудови та передана в оренду за відсутності позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, отже, прийняте радою рішення не відповідає положенням Генерального плану забудови м. Одеси, що призвело до зміни цільового використання земель без дотримання установленого законом порядку, що є порушенням ст. ст. 123, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», та відповідно до ст. ст. 21, 202, 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування, а оспорюваного Договору оренди землі недійсним.

З урахуванням встановлених місцевим господарським судом обставин справи, здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів вважає правомірними висновки суду щодо відмови в задоволенні позову з огляду на наступне.

Земельні відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України і прийнятими відповідно до них нормативними актами.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 Господарського кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок (пункт 1.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин).

Пунктом 1.2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин визначено, що за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 Цивільного кодексу України, статей 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження у випадку, коли одночасно з їх оскарженням оспорюється цивільно-правова угода (договір) мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Відповідно до пункту 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Як вже зазначалось, в позовній заяві прокурор просив суд визнати незаконним рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7010-VІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0900 га, за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б в оренду для експлуатації та обслуговування будівлі та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ-ТЕК».

Відповідно до положень статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина 1). Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10).

Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

У пункті 5 зазначеного вище рішення Конституційний Суд України також роз'яснив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Водночас, Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Верховний Суд України у постанові від 11.11.2014 року у справі 21-405а14 дійшов висновку, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Аналогічний висновок викладено також в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі №916/876/13 (3-514гс16).

Відповідно до частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для усіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Отже, рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7010-VІ вичерпало свою дію фактом його виконання, тому навіть в разі скасування оскаржуваного рішення це не породить наслідків для орендаря земельної ділянки і не поновить ніякого порушеного права.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в даному випадку немає підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання незаконним рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7010-VІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0900 га, за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б в оренду для експлуатації та обслуговування будівлі та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ-ТЕК».

В частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі, судова колегія зазначає наступне.

Чинність рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою для укладання договору оренди земельної ділянки, не є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання недійсним відповідного договору (постанова Верховного Суду України від 27.01.2009 року у справі №18/109).

При цьому, вирішуючи спори про визнання оспорюваних правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення), та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Порядок надання земельних ділянок у користування передбачений статтею 123 Земельного кодексу України. Так, за правилами даної норми права, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою або відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об'єктів.

Містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Згідно з ч.ч. 1,2,6,8 статті 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» результатом проведення державної експертизи є висновок державної експертизи. Висновки державної експертизи повинні містити оцінку допустимості та можливості прийняття рішення щодо об'єкта державної експертизи і враховувати соціально-економічні наслідки.

У разі, якщо об'єкт державної експертизи не повною мірою відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, він повертається на доопрацювання.

При цьому вказуються конкретні вимоги, відповідно до яких необхідно внести зміни і доповнення до об'єкта державної експертизи. Висновки державної експертизи після їх затвердження спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері державної експертизи є обов'язковими для прийняття до розгл5щу замовником і врахування при прийнятті відповідного рішення щодо об'єктів державної експертизи.

Крім того, відповідно до п.п. 3.5.8, 3.5.9. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 03.12.2004 року № 391 3.5.8., яким визначено, що усунення зауважень та внесення виправлень, виявлених в результаті державної експертизи, здійснюють розробники землевпорядної документації та інші суб'єкти, що допустили порушення вимог чинного законодавства України, встановлених норм і правил при підготовці об'єкта державної експертизи або його окремих складових частин. Контроль за усуненням зауважень державної експертизи здійснюють виконавці експертизи (експерти) чи, за їх дорученням, керівники територіальних органів Держгеокадастру. Факт внесення виправлень, врахування зазначених у висновку зауважень та пропозицій посвідчується відповідним записом на висновку експертизи керівника експертного підрозділу або керівника територіального органу Держгеокадастру, на якого покладено контроль за усуненням зауважень державної експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на висновку державної експертизи землевпорядної організації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 28.08.2015 р. № 1001-15 наявний запис «Зауваження, визначені у п.п.1, 2, 3, 4, 5, 6, 8 п. 10, усунуто».

Що стосується зауважень по п.п. 7 п. 10, то відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08.09.2015 № ДС-19-15-7777.9-6713/22-15 вищезазначена земельна ділянка не належить до категорії земель водного фонду і тому, відповідно до ст. 186-1 Земельного кодексу України, погодження даного проекту землеустрою не належить до повноважень органів Держводагентства України. Крім того, відповідно до листа Одеського обласного управління водних ресурсів від 25.08.2015 № 1500/23/10, за наявною у Одеському облводресурсів інформацією прибережна захисна смуга Чорного моря у місті ОСОБА_4 - не встановлена. Межі прибережної захисної смуги Чорного моря затвердженою містобудівною документацією не встановлені, їх нанесення відносно земельної ділянки, яка запроектована до відведення ТОВ «ПРОФІ-ТЕК» за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б, не є можливим.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що спосіб усунення зауважень, використаний розробником проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «ПРОФІ-ТЕК» для експлуатації та обслуговування існуючої будівлі за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1-Б, головним управлінням в межах компетенції було проконтрольовано.

З таких обставин, проект землеустрою при наявності запису на висновку державної землевпорядної документації та відповідного листа щодо усунення зауважень є таким, що отримав позитивну оцінку та був погодженим.

Разом з тим, прокурор в позові як на порушення норм законодавства посилався на зміну цільового призначення земельної ділянки, оскільки передана в оренду земельна ділянка відповідно до Генерального плану м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 року № 6489-VI, розташована в межах одноквартирної (садибної) житлової забудови.

Проте, прокурором не враховано, що цільове призначення земель це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонування земель, а також правового режиму відповідної категорії земель.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; є) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Встановлення та зміна цільового призначення земель здійснюється згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України, за нормами якої віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою (ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України).

Колегія суддів приймає до уваги, що спірна земельна ділянка передана для експлуатації вже існуючого обєкту нерухомості, право власності на який належить відповдіачу-2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.02.2015 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстр. № 1 та договору купівлі-продажу, посвідченого 02.02.2015 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстр. № 4.

При цьому з метою реалізації своїх прав на нерухомість та недопущення порушень прав на землю інших осіб, власник об'єктів нерухомого майна має оформити і право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, та необхідну для їх обслуговування.

На підставі вищевикладеного, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Заступника прокурора Одеської області задоволенню не підлягає, що згідно із ст. 49 ГПК України має наслідком віднесення на рахунок останнього витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 101-105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2017 у справі № 916/537/17 без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 14.07.2017.

Головуючий суддя суддіОСОБА_6 ОСОБА_7 Я.Ф, Савицький