ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року Справа № 923/430/17

Суддя Господарського суду Херсонської області Закурін М. К. при секретарі судового засідання Бєловій О.С., розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 32214,68 грн,

за участі представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'вився,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами, спрямованими до відповідача, про стягнення 32214,68 грн, з яких 29463,56 грн інфляційних та 2751,12 грн річних, нарахованих у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення від 06.11.2012.

Ухвалою суду від 19.06.2017 розгляд справи призначений на 11.07.2017 із зобов'язанням сторін з'явитися в судове засідання, а відповідача - надати відзив на позов. У вказаний час представники сторін не з'явивлися, зокрема від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, яке судом задоволене, а тому розгляд справи проведено без їх участі.

Крім викладеного судом встановлено, що 23.02.2017 Господарським судом Херсонської області у справі № 923/1329/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 128000 грн прийняте рішення, яким позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 32000 грн основної заборгованості.

Цим рішенням, за участі тих же учасників, судом встановлені обставини, які у відповідності до приписів частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують повторного доказування.

Так, за названим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що 06.11.2012 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. якого позивач передає, а відповідач приймає у користування за плату нежитлове приміщення № 8, № 9 магазину № 8, загальною площею 11,5 кв м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1; та приміщення кафе загальною площею 58,2 кв м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до пункту 4.1. договору орендна плата з 27.11.2012 становить 8000 грн за один місяць оренди.

На виконання умов договору нежилі приміщення були передані відповідачу за Актом приймання-передачі від 06.11.2016.

Поряд з цим, відповідно до пункту 4.4. договору орендна плата сплачується щомісячно, наперед не пізніше 27-го числа поточного місяця оренди, а за пунктом 6.1. договору орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Рішенням також встановлено, що заборгованість зі сплати орендної плати складає 32000 грн станом на 01.10.2014.

Аналіз тексту договору, доказів на його виконання та правовідносин, які існували між сторонами, свідчить, що між ними було укладено договір, який за своєю юридичною природою є договором оренди.

Так, відповідно до приписів статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторна (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, а за змістом статті 286 того ж Кодексу орендар сплачує орендодавцеві незалежно від наслідків своєї господарської діяльності орендну плату, яка є фіксованим платежем та встановлюється сторонами у грошовій формі.

Згідно з частиною 1 статті 509 того ж Кодексу зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої.

В даному контексті суд також зазначає, що у відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поряд з цим за частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

За таких обставин несплата орендної плати за договором є порушенням взятих відповідачем на себе зобов'язань за договором.

Через несвоєчасне виконання зобов'язання щодо оплати вартості послуг позивачем на підставі статті 625 ЦК України нараховані 2751,12 грн річних за період з 01.07.2014 по 11.05.2017 та 29463,56 грн інфляційних за аналогічний період відповідно до розрахунків, наявних в матеріалах справи.

Вирішуючи спір в цій частині суд зазначає, зо у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Положення статті 625, як відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, підлягають застосування поза межами договірних відносин, не потребують додаткового договірного врегулювання, оскільки інфляційні нарахування, не являючись штрафною санкцією, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати, а річні - також, не являючись штрафною санкцією, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне сприйняття правових приписів статті 625 ЦК України надане в пунктах 3.1. та 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Перевіривши розрахунки річних та інфляційних, суд зазначає про помилковість нарахування інфляційних. Зокрема, інфляційні від суми заборгованості 32000 грн за період з 01.07.2014 по 11.05.2017 складають 28490,24 грн з розрахунку: 1046 днів х 32000 грн х 1,89 % = 28490,24 грн.

При цьому розрахунок річних здійснений правомірно.

З урахуванням викладеного та за результатами оцінки доказів, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до приписів статті 49 ГПК України суд зазначає, що оскільки спір виник з вини відповідача, судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1600 грн, покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1551,68 грн, виходячи з 96,98 % задоволених вимог.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) - 28490,24 грн інфляційних, 2751,12 грн річних та 1551,68 грн компенсації по сплаті судового збору.

3.В іншій части ні в задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення підписане - 12.07.2017

Суддя М.К. Закурін