РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2017Справа №910/8812/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС А"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТІЛФ"

про стягнення 70 215, 26 грн.

Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача: Кампо С.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Захожа Т.В. - представник а довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС А" (далі - позивач, ТОВ "Комплекс А") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТІЛФ" (далі - відповідач, ТОВ "Стілф") про стягнення суми боргу у розмірі 50 000, 00 грн., пені у розмірі 8 139,60 грн., встановленого індексу інфляції у розмірі 9 718, 25 грн., та трьох відсотків річних у розмірі 2 357, 41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог договору субпідряду від 18.07.2014 року № КР/243, відповідачем не в повному обсязі виконано його зобов'язання за вказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 30.06.2017 року.

В судових засіданнях 30.06.2017 року та 07.07.2017 року було оголошено перерви до 07.07.2017 року та 12.07.2017 року відповідно.

Під час судового засідання 12.07.2017 року представник позивача надав усні пояснення по справі.

Відповідач проти позову заперечував, по викладеним у відзиві доводам та просив суд відмовити у задоволення позовних вимог.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі фактичних даних для вирішення спору по суті.

В судовому засіданні 12.07.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.2014 року між ТОВ "Стілф" (далі - генпідрядник) та ТОВ "Комплекс А" (далі - субпідрядник) було укладено договір субпідряду № № КР/243 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався на умовах договору та відповідно до вимог чинного законодавства, у відповідності із завданням та вимогам відповідача та проектної документації, на власний ризик, власними силами, засобами, технікою та обладнанням, виконати та здати відповідачу у встановлений договором строк комплекс робіт, визначених в додатку 2 до договору.

Відповідно до п 2.1 договору роботи мають бути виконані в строки, встановлені додатком № 1 до договору.

Згідно підпункту 5.4.6 договору, відповідач розраховується з позивачем за роботи виконані згідно договору, до моменту, коли розмір коштів, перерахованих позивачу, складе 95 % від ціни договору. Залишок Ціни договору у розмірі 5 % підлягає оплаті на умовах п 5.5. договору, зокрема підпункту 5.5.1. договору, де гарантійний фонд по договору встановлюється у розмірі 5 % від ціни договору та формується шляхом утримання відповідачем із оплат на користь позивача 5 % вартості фактично виконаних робіт.

Відповідно до підпункту 5.5.3 договору, перерахування відповідачем на банківський рахунок позивача коштів гарантійного фонду відбувається, зокрема: а) протягом 30 календарних днів з моменту закінчення гарантійного періоду експлуатації, вказаного у розділі 7 договору, і отримання відповідачем від позивача відповідного рахунку.

Гарантійний період експлуатації триває 1 рік з моменту виконання позивачем всього об'єму робіт за договором та підписання сторонами останнього акту здачі-приймання виконаних робіт (на останню частину робіт згідно договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 14.10.2014 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до умов якої сторони збільшили ціну договору.

Таким чином, загальна сума договору становить 1 620 876, 00 грн., з яких 81 043, 80 грн. - розмір гарантійного фонду.

Відповідно до актів здачі-приймання виконаних робіт від 25.09.2014 року № 2509-14 та від 05.12.2014 року № 0512-14 до договору, позивач у повному обсязі виконав свої зобов'язання за вищевказаним договором.

Згідно з умовами договору, закінчення гарантійного періоду експлуатації відбулося через один рік після дати підписання останнього аку здачі-приймання виконаних робіт від 05.12.2014 року № 05.12-14 до договору, тобто 05.12.2015 року.

У свої позовній заяві позивач вказує на те, що відповідач розрахувався з ТОВ "Комплекс А" у розмірі 95 % від ціни договору, проте сплату гарантійного фонду здійснив частково.

04.12.2015 року надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом із повідомленням про вручення рахунок № 257 від 04.12.2015 року на сплату гарантійного фонду по договору на суму 81 043, 80 грн., який відповідач отримав 07.12.2015 року та по якому здійснив часткові оплати:

- 26.02.2016 року на суму 10 000, 00 грн.;

- 20.04.2016 року на суму 11 043, 80 грн.;

- 01.06.2016 року на суму 10 000, 00 грн.

Отже, у відповідача, на думку позивача, існує прострочена заборгованість перед останнім по сплаті неоплаченої частини гарантійного фонду у розмірі 50 000, 00 грн.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами контракту, він за своєю правовою природою є Договором субпідряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 838 Цивільного кодексу України встановлено, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов'язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов'язку. Замовник і субпідрядник не мають права пред'являти один одному вимоги, пов'язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи фактичні дані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "Комплекс А" не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на те, що ним повністю була погашена заборгованість перед позивачем за договором у розмірі 1 620 876, 00 грн. Даний факт підтверджується виписками по рахунках відповідача наявними у матеріалах справи. Отже, заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня.

Крім того, позивач вказує на те, що платіж відповідача від 03.06.2015 року на суму 50 000, 00 грн. був передчасним, обґрунтовуючи це тим, що 26.05.2015 року ТОВ "Комплекс А" закрило свій банківський рахунок та фізично не могло отримати вищевказані грошові кошти.

Відповідно до п. 15.4 договору у випадку зміни своїх реквізитів та/або місцезнаходження сторони повинні повідомити про це один одного. Сторона, яка не здійснила своєчасне повідомлення, несе відповідальність перед іншими сторонами за пов'язані цим несприятливі наслідки.

Відтак, 03.06.2015 року ТОВ "Стілф" перерахувало на рахунок позивача спірну суму у розмірі 50 000, 00 грн., оскільки, всупереч п 15.4 договору, не було належним чином повідомлене про закриття даного рахунку.

У судовому засіданні 12.07.2017 року представник позивача не заперечував проти даних обставин.

Оскільки ТОВ "Комплекс А" не доведено наявності у відповідача перед ним заборгованості на сплату гарантійного фонду за договором у розмірі 50 000, 00 грн., суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення даної суми боргу задоволенню не підлягає.

Більше того, з матеріалів наявних у справі вбачається, що розрахунки із позивачем за договором відповідач виконав ще до червня 2016 року (до звернення ТОВ КОМПЛЕКС А із даним позовом до Господарського суду міста Києва).

Решта заявлених вимог, які мають похідний характер, про стягнення пені в сумі 8 139, 60 грн., інфляційних втрат - 9 718, 25 грн. та 3 % річних - 2 357, 41 грн. також необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказане вище, у задоволенні позовних вимог ТОВ "Комплекс А" слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статями 32-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПЛЕКС А" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТІЛФ" про стягнення 70 215, 26 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 17.07.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко