ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2017 р. Справа № 922/772/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

позивача ОСОБА_1 (довіреність №135-16 від 10.11.2016 року);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 29.12.2016 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№1822Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 16.05.2017 року у справі №922/772/17,

за позовом Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз",м. Харків,

про стягнення 51119,35 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Суми Електробуд" (позивач) Державне підприємство "Завод імені ОСОБА_3" (далі за текстом - позивач), звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" (далі за текстом - відповідач), про стягнення 51119,35грн., з яких: 43554,74грн. заборгованості за безоблікове користування питною водою та послугами водовідведення за договором №861дп-55/9/1 від 18.10.2010, 3048,83грн. 7% штрафу, 43,55грн. пені, 687,32грн. 3% річних, 3784,91грн. інфляційних збитків.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.05.2017 року у справі №922/772/17 (суддя Калантай М.В.) позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" на користь Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" 43554,74грн. заборгованості за безоблікове користування питною водою та послугами водовідведення, 3048,83грн. штрафу, 43,55грн. пені, 687,32грн. 3% річних, 3784,91грн. інфляційних збитків, 1600,00грн. судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.05.2017 року у справі №922/772/17 та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю. Судові витрати просить покласти на позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05.07.2017р.

03.07.2017 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача (вх.№6957), в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 05.07.2017р. представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши пояснення уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 2010 року між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як споживачем, укладено договір №861дп-55/9/1 (далі за текстом - Договір), за умовами якого виконавець зобов'язався надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з постачання холодної води, а також надав право здійснення водовідведення до власних мереж з подальшою передачею до мереж централізованого водовідведення КП ХКОВ, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги у строки і на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до пункту 7 Договору плата за надані послуги за наявності засобів обліку води справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630.

Послуги оплачуються шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця (пункт 9 Договору).

Згідно підпунктів 1, 3, 4, 5 пункту 14 Договору споживач зобов'язаний оплачувати послуги у встановлені Договором строки; дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері передбачених Договором послуг; забезпечувати цілісність засобів обліку води та не втручатися в їх роботу; у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановленому Договором розмірі.

Відповідно підпунктів 1, 2 пункту 17 Договору споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим Договором за недотримання вимог нормативно-правових актів щодо послуг передбачених даним Договором; за несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені.

Споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим Договором за втручання у роботу засобів обліку (підпункт 3 пункту 17 Договору).

01 вересня 2015 року представниками сторін складено та підписано акт приймання в експлуатацію вузла обліку питної води. У цьому акті зазначено, що представниками споживача та виконавця перевірена комплектність вузла обліку, в результаті чого встановлено показники витрат питної води на момент установки пломби, які станом на 01.09.2015 складають 02356,0куб.м. Вузол обліку питної води визнано придатним до комерційного розрахунку з постачальником.

23 травня 2016 року представниками позивача у присутності енергетика ПАТ "Харківміськгаз" ОСОБА_4 проведено обстеження системи водопостачання та стану водомірного вузла питної води, в результаті чого зафіксовано відсутність пломби на приладі обліку. Дані обставини викладено в акті обстеження системи водопостачання та стану водомірного вузла питної води від 23.05.2016, підписаного представниками обох сторін.

Позивач листом №3288/84 від 22.07.2016 просив відповідача в строк до 19.08.2016 здійснити оплату за безоблікове користування питною водою та послугами водовідведення за період з 24.04.2016 по 23.05.2016. Зазначений лист отримано відповідачем 28.07.2017, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення, однак залишений без реагування.

Позивач направив відповідачу претензію №5887/16 від 23.12.2016, в якій повторно просив здійснити оплату за безоблікове користування послугами постачання води та водовідведення у сумі 43554,74грн. Дана претензія отримана відповідачем 26.12.2016, що підтверджується відміткою на повідомленні про вручення поштового відправлення, та також залишена без задоволення.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 43554,74грн. заборгованості за безоблікове користування питною водою та послугами водовідведення, 3048,83грн. 7% штрафу, 43,55грн. пені, 687,32грн. 3% річних, 3784,91грн. інфляційних збитків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів погоджується з таким висновок місцевого суду лише частково, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладаючи Договір сторони досягли взаємної згоди, що споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим Договором за недотримання вимог нормативно-правових актів щодо послуг передбачених даним Договором; за втручання у роботу засобів обліку (підпункти 1, 3 пункту 17 Договору).

Отже, застосування законодавства та інших нормативно-правових актів, які регулюють послуги передбачені даним Договором (водопостачання та водовідведення), визнано сторонами обов'язковим.

Пунктом 1.1 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190 (далі за текстом - Правила №190), встановлено, що дані Правила визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Відповідно до п. 5.5 Правил №190 приймання в експлуатацію вузла обліку та реєстрація засобів обліку здійснюються за участю представника виробника.

Відповідно до п. 5.10 Правила №190 засоби обліку в місцях їх приєднання до трубопроводів повинні бути опломбовані представником виробника і захищені від несанкціонованого втручання в їх роботу, яке може порушити достовірний облік кількості отриманої води. Засувки на обвідних лініях повинні бути опломбовані виробником. Неопломбовані засоби обліку до експлуатації не допускаються. У приміщеннях вузла обліку забороняється розміщення стояків і випусків.

Згідно п. 5.23 Правил №190 розрахунки за використану воду згідно з показами засобів обліку здійснюються з моменту опломбування їх з'єднувальних частин до вузла обліку представником виробника.

На виконання вказаних норм, позивачем за участю представника відповідача 01.09.2015 підписано акт приймання в експлуатацію вузла обліку питної води. У цьому акті визначені показники витрат питної води на момент установки пломби.

Будь-яких заперечень щодо факту опломбування приладу обліку представником відповідача в даному акті не вказано.

За таких обставин, твердження відповідача в апеляційній скарзі що пломбу взагалі не було встановлено, спростовується вказаними в акті відомостями щодо встановлення пломби 01.09.2015 року (а.с.35).

Згідно п. 10.4.5 "Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України", затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України №30 від 05.07.1995, у разі виявлення самовільного приєднання споживача до системи водопостачання, а також самовільних робіт на водопровідному вводі складається відповідний акт. При цьому плата за воду стягується згідно з вимогами Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

Пунктом 5.18 Правил №190 встановлено, що споживач відповідає за цілісність та збереження засобів обліку, пломб і деталей пломбування, встановлених представниками територіальних органів Держспоживстандарту та виробником в місцях з'єднань засобів обліку, запірної арматури, манометра та іншого обладнання вузла обліку незалежно від місця його розташування. Знімати засоби обліку, здійснювати будь-які заміни їх частин або зміни положення на водомірному вузлі, де їх встановлено, знімати пломби, накладені органами Держспоживстандарту або виробником, має право лише виробник або споживач за дозволом виробника. У разі самовільних дій споживач сплачує витрату води згідно з пунктами 3.3, 3.4 цих Правил.

Факт відсутності встановленої пломби на приладі обліку споживача підтверджується двостороннім актом обстеження системи водопостачання та стану водомірного вузла питної води від 23.05.2016.

Відповідно до п. 3.3 Правил №190 у разі безоблікового водокористування виробник виконує розрахунок витрат води за пропускною спроможністю труби вводу при швидкості руху води в ній 2,0 м/сек та дією її повним перерізом протягом 24 годин за добу.

Згідно п. 3.4 Правил №190 розрахунковий період при безобліковому водокористуванні встановлюється з дня початку такого користування. Якщо термін початку безоблікового водокористування виявити неможливо, розрахунковий період становить один місяць.

На підставі вказаних норм, позивач здійснив розрахунок заборгованості за безоблікове користування відповідачем в період з 24.04.2016. по 23.05.2016, розмір якої складає 43554,74грн.

Місцевий суд визнав даний розрахунок правомірним, а вимогу щодо стягнення даної заборгованості в сумі 43554,74грн. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні відповідач посилається на те, що вказана заборгованість за своєю правовою природою є оперативно-господарською санкцією, а отже на неї не можуть нараховуватись інфляційні, річні та штрафні санкції. Відповідач заперечує, що дана заборгованість утворилась за невиконання умов договору, натомість, вважає, що вона повинна кваліфікуватися як збитки.

Позивачем наголошується, що заборгованість за безоблікове користування у розмірі 43 554,74 грн. не є оперативно-господарською санкцією, як зазначає Відповідач, а є оплатою за отримані послуги за користування водою та водовідведенням у травні 2016 року в рамках Договору (за період безоблікового користування водою та водовідведенням).

За таких обставин, судова колегія вважає помилковими твердження відповідача, що 43554,74грн. боргу є оперативно-господарською санкцією, та зазначає що ця сума є заборгованістю за договором за отримані послуги за користування водою та водовідведенням у травні 2016 року в рамках Договору (за період безоблікового користування водою та водовідведенням).

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач направив відповідачу лист №3288/84 від 22.07.2016, в якому просив здійснити оплату за безоблікове користування питною водою та послугами водовідведення в строк до 19.08.2016. (а.с.42)

В матеріалах справи відсутні докази погашення даної заборгованості у вказаний строк, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов в частині вимог про стягнення 43554,74грн. заборгованості за безоблікове користування питною водою та послугами водовідведення обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно п. 11 Договору за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі 0.1 відсотків.

Враховуючи положення ст. 530 ЦК України та вищенаведених положень чинного законодавства і умов Договору, позивач нарахував відповідачу 43,55грн. пені, 687,32грн. 3% річних за період з 20.08.2016 по 28.02.2016 та 3784,91грн. інфляційних збитків за період вересень 2016 року - січень 2017 року.

Разом з тим, позивачем було нараховано відповідачу 3048,83грн. 7% штрафу відповідно до положень статті 231 Господарського кодексу України.

Колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду щодо правомірності нарахування 7%штрафу, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Визначені у частині 2 коментованої статті розміри штрафних санкцій застосовуються лише у випадках, коли законом або договором не встановлено інших розмірів штрафних санкцій за відповідні правопорушення.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 ГК, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом: якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (абзац 4 пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів").

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (підпункт 2.2 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

За таких обставин, положення абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України повинні застосовуються до негрошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі N 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі N 3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі N 3-11гс11, від 04 лютого 2014 року у справі №3-1гс14.

Відповідно до пункту 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Оскільки в даному випадку відповідачем допущено прострочення грошового зобовязання, тож відсутні правові підстави для застосування штрафної санкції у вигляду 7% штрафу, отже висновок суду першої інстанції щодо правомірності нарахування 3048,83грн. 7% штрафу є помилковим.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо стягнення з відповідача 3048,83грн. 7% штрафу задоволенню не підлягає, а рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині стягнення з відповідача 7% штрафу порушив норми матеріального права, тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вказане рішення підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового судового рішення, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 105 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення. У звязку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині надмірно стягнутого судового збору в сумі 95,52 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати по розгляду апеляційної скарги покладаються на позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.05.2017 року у справі №922/772/17 скасувати в частині стягнення 7% штрафу в сумі 3048,83 грн. та судового збору в сумі 95,52 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" (61001, м.Харків, вул.Плеханівська, буд.126, код 14315629) на користь Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" (61004, м.Харків, вул.Москалівська, буд.57/59, код 03359552) 105,07 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.07.2017 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.