ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Справа № 915/467/17

м. Миколаїв

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю іноземними інвестиціями Вольво Україна (03680, Україна, м. Київ, Кільцева дорога, 20/1-а; адреса для листування: 01024, Україна, м. Київ, вул. Шовковична, оф.3), код 30176505

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Транспортна компанія Скат (54015, Україна, м. Миколаїв, вул. 8 Березня, 1), код 36433504

про: стягнення 72 266 грн. 86 коп.,

суддя В.Д. Фролов

ПРИСУТНІ:

Від позивача - представник не зявився

Від відповідача - представник не зявився

Товариство з обмеженою відповідальністю іноземними інвестиціями Вольво Україна звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортна компанія Скат про стягнення боргу в розмірі 52 266, 86 грн., з яких: 44075,42 сума основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 792,11 грн. 3 % річних, 7399,33 грн. пеня, а також збитки в розмірі 20000,00 грн.

14 червня 2017 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 52 266, 86 грн., з яких: 41155,41 сума основної заборгованості, 2920,01 грн. інфляційні втрати, 792,11 грн. 3 % річних, 7 399,33 грн. пеня, а також збитки в розмірі 20000,00 грн.

05 липня 2017 року від позивача до суду надійшла заява від 03.07.2017 про уточнення позовних вимог в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 51478,40 грн., з яких: 40155,41 сума основної заборгованості, 4894,82 грн. інфляційні втрати, 775,60 грн. 3 % річних, 5652,57 грн. пеня, а також збитки в розмірі 20000,00 грн.

Заява позивача від 03.07.2017 про уточнення позовних вимог є заявою про зміну предмета позову. Оскільки, позивач подав дану заяву до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про необхідність прийняття поданої заяви до розгляду. Враховуючи, що позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 22 ГПК України, до прийняття рішенні, справа розглядається з урахуванням вказаної заяви.

04 липня 2017 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, позов не оспорив.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши матеріали справи та надавши їм юридичної оцінки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належним чином необґрунтовані та підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

25 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір про надання послуг, виконання робіт та/або купівлю-продаж товарі №SA3313, яким передбачено, що позивач зобовязується надавати послуги з технічного обслуговування (далі-ТО) і ремонту транспортних засобів відповідача згідно додатку №1, який невідємною частиною цього договору, а відповідач зобовязується приймати і оплачувати надані послуги і виконані роботи (пп. 1.1 Договору). Додатком №1 до договору передбачено перелік транспортних засобів замовника, а саме: реєстраційний №АА0435ОН, шасі В511460, тип FH; реєстраційний №АА0436ОН, шасі В515373, тип FH.

Як зазначає позивач та підтверджено матеріалами справи, 06.09.2016 року водій ТОВ Транспортна компанія Скат - ОСОБА_1 звернувся до позивача з замовленням №1608929 щодо виконання робіт з ремонту та встановлення запчастин, паливно-мастильних матеріалів на вантажний автомобіль: модель RENAULT PREMIUM, державний №ВЕ3831АН, шасі №VF624GPA000045864, дата продажу 29.03.2011 (надалі вантажний автомобіль) (а.с.23). Обсяг необхідних робіт і ремонту вантажного автомобіля визначили в нарядах №1609071 від 15.09.2016, №1608929 від 15.09.2016 (а.с.18-22).

Відповідачем письмовий договір з позивачем підписано не було.

На виконання вказаних робіт позивачем виставлені відповідачу рахунок №VU-1611708 від 15.09.2016 на суму 40281,91 грн. та рахунок № VU-1611711 від 15.09.2016 на суму 40155,41 грн.

Відповідач частково виконав свої зобовязання, щодо оплати наданих відповідачем послуг, а саме оплатив відповідачу виконані роботи в розмірі 40281,91 грн., що підтверджено платіжними дорученнями №1974 від 07.10.2016, №74 від 11.11.2016, №108 від 25.11.2016 (а.с.38-40).

Таким чином, відповідач оплатив рахунок №VU-1611708 від 15.09.2016 на суму 40281,91 грн. в повному обсязі, проте докази оплати рахунку № VU-1611711 від 15.09.2016 на суму 40155,41 грн. в матеріалах справи відсутні.

31.03.2017 позивач на адресу відповідача направив вимогу (претензію) №36 про сплату заборгованості.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частинами 1, 2 статті 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договору.

Наявні в матеріалах справи документи свідчать про те, що в даному випадку між сторонами у справі виникли зобовязання, які за своїм змістом фактично є укладенням у спрощений спосіб договору надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Наявні матеріали справи свідчать, що позивач виконав роботи на замовлення відповідача. В свою чергу, відповідач прийнявши роботи, частково оплатив їх вартість, а саме оплативши рахунок №VU-1611708 від 15.09.2016 на суму 40281,91 грн. залишивши неоплаченим рахунок № VU-1611711 від 15.09.2016 на суму 40155,41 грн.

З огляду на викладене, вимога Позивача про стягнення з Відповідача основного боргу в сумі 40155,41 грн. є обґрунтованою, матеріалами справи підтвердженою, відповідачем не оспорена, а тому підлягає задоволенню.

Оскільки, відповідач зобов'язання щодо оплати виконаних робіт, у строк встановлений ч.1 ст. 903 ЦК України не виконав, він вважається боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 530 ЦКУ передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак позивачем не надано доказів передбачених ч.2 ст. 530 ЦКУ, які встановлюють дату виконання відповідачем зобовязання.

Враховуючи вищевикладене в задоволенні вимоги позивача, щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 4894,82 грн. та 3 % річних в розмірі 775,60 грн. слід відмовити.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення пені, суд відзначає наступне.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частина 2 ст.215 Цивільного кодексу України визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, вищенаведені та інші норми законодавства не передбачають можливості автоматичного нарахування та стягнення пені в даних правовідносинах без вчинення в письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

А за таких обставин нарахована позивачем до стягнення з відповідача пеня в розмірі 5652,57 грн. не підлягає задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач своїм правом не скористався.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача, при відмові в позові - на позивача.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.13р. за № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» встановлено, витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною пятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом ч.3 ст 48 та частини пятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Статтею 1 ЗУ Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, який застосовується у господарських справах, встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У позовній заяві позивачем зазначено, що ПАТ ІНЮРПОЛІС було надано юридичні послуги позивачу, передбачені договором №16.08.03 про виконання юридичних послуг та надання юридичних послуг від 11.08.2016 та додаткової угоди №1 від 27.04.2017 до нього, які, відповідно до п.1.2 додаткової угоди№1, були в повному обсязі оплачені позивачем в розмірі 20000,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням №1382 від 04.05.2017 (а.с.11-12, 49).

Однак в порушення чинного законодавства позивачем не підтверджено належним чином обсяг виконаних юридичних робіт та наданих юридичних послуг ПАТ ІНЮРПОЛІС, що унеможливлює здійснити розрахунок та встановити обсяг наданих ПАТ ІНЮРПОЛІС послуг позивачу.

А відтак вимога про стягнення збитків в розмірі 20000,00 грн., понесених на оплату наданих юридичних послуг ПАТ ІНЮРПОЛІС, не підлягає задоволенню.

Статтею 49 ГПК України передбачено покладання судових витрат, зокрема витрат на оплату судового збору, у разі задоволення позову на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 83-85, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортна компанія Скат (54015, Україна, м. Миколаїв, вул. 8 Березня, 1, код 36433504) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю іноземними інвестиціями Вольво Україна (03680, Україна, м. Київ, Кільцева дорога, 20/1-а, код 30176505) 40155 (сорок тисяч сто пятдесят пять) грн. 41 коп. сума основної заборгованості, а також грошові кошти на відшкодування витрат на оплату позовної заяви судовим збором у сумі 1248 (одна тисяча двісті сорок вісім) грн. 07 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати позивачу після набрання рішення законної сили.

Суддя В.Д. Фролов