КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р. Справа№ 910/24450/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мельник Н.В. (дов. № 51 від 19.06.2017 р.);

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва"

на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2017 року

у справі № 910/24450/16 ( суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва»

до товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр"

про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про стягнення 109 999,88 грн. безпідставно отриманих коштів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2017 р. по справі № 910/24450/16 у задоволенні позову комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва" відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що договір не було припинено, визнано недійсним або розірвано, твердження про безпідставність набуття відповідачем коштів в сумі 109 999,88 грн. є таким, що не відповідає дійсності, оскільки вказані кошти були перераховані на підставі діючого договору, виконання якого є обов'язковим для сторін. Також вказав, що наявний у матеріалах справи акт звіряння від 29.02.2016 р. не може слугувати належним доказом безпідставності набуття відповідачем коштів в сумі 109 999,88 грн., оскільки не містить ознак первинного документу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, комунальне підприємство "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2017 р. у справі № 910/24450/16 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що порушення судом першої інстанції норм ст. 4-3 ГПК України обумовило неповне з'ясування обставин по справі, недоведеність обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи. Крім того апелянт вказав, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин норми ст. 901 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 р. апеляційну скаргу комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва" прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження у справі № 910/24450/16.

26.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд рішення суду першої інстанції залиши без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

29.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 р. залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр" та зобов'язано комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр" надати суду обґрунтований розрахунок коштів у сумі 109 999,88 грн. за період з 01.07.2014 р. по 30.12.2016 р. за договором № 450214 від 02.07.2012 р., які були перераховані з транзитного (розподільчого) рахунку КП "ГІОЦ" на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" в якості погашення заборгованості за постачання теплової енергії.

19.06.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли заперечення на відзив ТОВ «Євро-Реконструкція».

19.06.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від третьої особи надійшли письмові пояснення.

При розгляді справи № 910/24450/16 судові засіданні неодноразово відкладались та оголошувались перерви.

В судове засідання 04.07.2017р. представники позивача та третьої особи не з'явились, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомленні належним чином, проте 30.06.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання, в якому останній просить відкласти розгляд справи.

Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що відповідно до штатного розпису підприємства у відповідача є лише один провідний юрисконсульт, який перебуватиме у відпустці в період з 29.06.2017 р. по 22.08.2017 р., а тому підприємство не має можливості направити представника для участі у судовому засіданні.

04.07.2017 року колегія суддів, заслухавши думку присутнього представника відповідача стосовно клопотання позивача про відкладання розгляду справи, у судовому засіданні ухвалила клопотання залишити без задоволення з наступних мотивів.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, наведені позивачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об'єктивно непереборними. Юридична особа, як учасник судового процесу, не позбавлена права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів підприємства у суді.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 04.07.2017р. за відсутності представника позивача та третьої особи.

В судовому засіданні 04.07.2017 р. представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.07.2012 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - відповідач, енергопостачальна організація) та комунальним підприємством "Управління житлового господарства" Дарницького району м. Києва (далі - позивач, покупець) було укладено договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого енергопостачальна організація зобов'язується виробляти, систематично поставляти та передавати у власність покупцю для об'єкту, розташованого за адресою Харківське шосе, 174-б теплову енергію у вигляді гарячої води (далі - товар або теплоносій, теплова енергія) у період з 01.07.2012 р. по 30.06.2013 р. у кількості 3695,704 Гкал, з тепловим навантаженням 1,776 Гкал/год, в т.ч. на потреби: а) опалення - 1,194 Гкал/год; б) гарячого водопостачання - 0,5825 Гкал/год. (а.с. 8)

Відповідно до п. 1.2 Договору покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно здійснити оплату за нього на умовах даного Договору.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що він укладений на термін з 01.07.2012 р. по 30.06.2013 р. і вважається подовженим на кожен наступний рік, якщо жодна сторона даного Договору не заявить іншій стороні протилежне не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору. В частині розрахунків дія Договору триває до повного їх завершення.

Додатковою угодою від 01.10.2012 р. у зв'язку з перейменуванням комунального підприємства «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва назву покупця було змінено на комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва».

Як зазначає позивач в позовній заяві, оплата теплової енергії, яку відповідач передавав у власність позивача для потреб опалення та гарячого водопостачання для споживачів послуг по Харківському шосе, 174-6 здійснювалась позивачем за участю Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр".

Відповідно до п. 1.1. договору № 168 від 02.01.2009 р. про надання послуг, укладеного між комунальним підприємством «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (виконавець) та комунальним підприємством «Управління житлового господарства» Дарницького району міста Києва, яке змінило своє найменування на комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» (замовник), замовник доручає та оплачує, а виконавець приймає на себе зобов'язання надавати послуги по обробці, розщепленню та перерахуванню платежів населення за житлово-комунальні послуги, які поступили на розподільчий рахунок виконавця за надані замовником та підприємствами-виробниками житлово-комунальні послуги. Розщеплення платежів населення здійснюється виконавцем згідно наданих замовником дислокації будинків та відомостей про реквізити підприємств-виробників комунальних послуг, баз даних нарахувань за фактично спожиті житлово-комунальні послуги по квартиронаймачам та власникам житла.

Як зазначає позивач, на виконання приписів частини 5 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", починаючи з 01.07.2014 року ТОВ "Євро-реконструкція" фактично прийняло на себе функції виконавця послуг з опалення та гарячого водопостачання для споживачів послуг, які проживають чи користуються нерухомим майном житлового будинку по Харківському шосе, 174-б, що слідує з листа ТОВ "Євро-Реконструкція" від 01.06.2016 № 711ПН-1267.

Звертаючись з даним позовом до суду, КП «Дирекція замовника з управління житловим фондом Дарницького району м. Києва» посилається на те, що починаючи з 01.07.2014 р. фактично було припинено між позивачем та відповідачем дію укладеного Договору в частині передачі відповідачем у власність позивача теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання по будинку Харківському шосе, 174-б, та починаючи з 01.07.2014 р. відповідач не здійснював постачання позивачеві теплової енергії у вигляді гарячої води на умовах Договору на об'єкт - житловий будинок по Харківському шосе, 174-6, для потреб опалення та гарячого водопостачання, проте і після 01.07.2014 р. відповідач продовжував отримувати з розподільчого транзитного рахунку Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр" кошти споживачів будинку по Харківському шосе, 174-б за послуги з опалення та гарячого водопостачання, які були спожиті споживачами до 01.07.2014 р., що, на думку позивача, призвело до безпідставного отримання відповідачем грошових коштів у сумі - 109 999,88 грн.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що договір не було припинено, визнано недійсним або розірвано, твердження про безпідставність набуття відповідачем коштів в сумі 109 999,88 грн. є таким, що не відповідає дійсності, оскільки вказані кошти були перераховані на підставі діючого договору, виконання якого є обов'язковим для сторін.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції невірно застосовано приписи статті 910 ЦК України, колегією суддів вважає помилковим, оскільки зазначена стаття регулює правовідносини щодо перевезення пасажира та багажу.

Відповідно до ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, пунктом 10.1 спірного договору сторонами було встановлено, що він укладений на термін з 01.07.2012 р. по 30.06.2013 р. і вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо жодна сторона даного Договору не заявить іншій стороні протилежне не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору. В частині розрахунків дія Договору триває до повного їх завершення.

Сторонами не заперечується факт пролонгації договору на кожний наступний рік з моменту його укладення через відсутність заперечень сторін щодо надання/отримання послуг та виконання інших зобов'язань, передбачених його умовами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять відомостей щодо визнання договору на постачання теплової енергії від 02.07.2012 р. недійсним, а тому, враховуючи презумпцію правомірності правочину, договір є дійсним.

Належних та допустимих доказів факту розірвання або припинення договору матеріали справи також не містять.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, а саме, укладеного між сторонами договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води від 02.07.2012, укладеного у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач також зазначає, що починаючи з 01.07.2014 р. послуги з опалення та гарячого водопостачання споживачам послуг у будинку по Харківському шосе, 174-6 ТОВ "Євро-Реконструкція" надає самостійно без участі позивача, що обумовлено приписами Закону № 1198-VII від 10.04.2014 р. "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії".

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

У частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

26.04.2014 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким було внесено зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме доповнено ст. 19 частиною 4, згідно з якою виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Також, статтю 29 вказаного Закону було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Викладені в позовній заяві доводи щодо припинення між позивачем та відповідачем дії, укладеного договору в частині передачі відповідачем у власність позивача теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання по будинку Харківському шосе, 174-б у зв'язку з внесеними змінами до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» а саме з 01.07.2014 р., є безпідставними, оскільки вказаними змінами до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не закріплено ніякого обов'язку щодо автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, ані припинення зобов'язань за такими договорами.

Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Крім того, як вбачається з пояснень третьої особи, починаючи з 01.08.2014 р. на виконання умов договору № 3561 від 10.04.2014 р. «На надання послуг», який було укладено між ТОВ «Євро-Реконструкція» та КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» останній почав спрямовувати на рахунок ТОВ «Євро-Реконструкція», як виконавця послуг з опалення та гарячого водопостачання, поточні платежі мешканців будинку по вул. Харківське шосе, 174-Б за спожиті ними послуги з опалення та гарячого водопостачання, які ТОВ «Євро-Реконструкція» почало надавати мешканцям по вул. Харківське шосе, 174-Б самостійно. Крім того зазначив, що з 01.08.2014 р. по 30.04.2015 р. споживачі будинку по вул. Харківське шосе, 174-Б сплачували кошти на корись позивача за послуги з опалення та гарячого водопостачання, які були спожиті до 01.07.2014 р., та виконавцем яких був відповідач за договором від 02.07.2012 р., з яких 101 712,21 грн. були розчеплені та перераховані на рахунок ТОВ «Євро-Реконструкція» а з 01.08.2014 р. мешканці будинку по вул. Харківське шосе, 174-Б сплачували на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» вартість комунальної послуги «опалення» та комунальної послуги «гаряче водопостачання», як виконавця послуг з опалення та гарячого водопостачання.

Щодо доводів позивача про те, що доказом безпідставності набуття відповідачем коштів в сумі 109 999,88 грн. є акт звіряння від 29.02.2016 р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з частинами 1 - 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів зазначає, що акт звіряння взаєморозрахунків являє собою лише зведений обліковий документ, який фіксує стан розрахунків між сторонами, проте сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін та не може використовуватись як підтвердження наявності заборгованості, оскільки не фіксує жодних господарських операцій та не є бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявний у матеріалах справи акт звіряння від 29.02.2016 р. не може слугувати належним доказом безпідставності набуття відповідачем коштів в сумі 109 999,88 грн.

Щодо посилання позивача на ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право отримання перерахунку за спожиту теплову енергію з урахуванням здійсненого авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.

Проте, позивачем не надано доказів звернення до відповідача для здійснення перерахунку за спожиту теплову енергію. Крім того, матеріали справи не містять доказів сплати позивачем відповідачу платежів за спірним договором на суму 109 999,88 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» про стягнення 109 999,88 грн. безпідставно отриманих коштів є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2017 року у справі № 910/24450/16, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2017 року у справі № 910/24450/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2017 року у справі № 910/24450/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/24450/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко