ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р. Справа № 921/792/16-г/3

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Скрипчук О.С.

Юрченко Я.О.

при секретарі Мокрій А.В.

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 б/н від 09.03.2017р. (вх. № 01-05/2368/17 від 23.05.2017р.)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 р.

у справі № 921/792/16-г/3 (суддя Боровець Я.Я.)

за позовом: Теребовлянського районного споживчого товариства, м. Теребовля, Тернопільська область

до відповідача: ФОП ОСОБА_2, м. Теребовля, Тернопільська область

про cтягнення заборгованості в сумі 3 122,64 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився (належно повідомлений);

від відповідача: не з'явився (належно повідомлений).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось. Хід судового засідання фіксується у протоколі.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.05.2017 р. прийнято до провадження та призначено до розгляду апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на 06.07.2017 р.

Сторони у судове засідання участі уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення рекомендованих відправлень від 29.05.2017 р.( а.с.156-158).

Відповідно до п 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом розпочато розгляд справи по суті.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 р. у справі №921/792/16-г/3 (суддя Боровець Я.Я.) позов Теребовлянського районного споживчого товариства до відповідача: ФОП ОСОБА_2 про cтягнення заборгованості в сумі 3 122,64 грн. задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 2 651,00 грн. заборгованості по орендній платі, 328,76 грн. пені та 1 314,95 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення у справі мотивоване ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, ч. 1 ст. 550, ч. 1 ст. 546, 549, 610, 611, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 626, 627, 628, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст.ст. 174, 193, 230, ч. 6 ст. 232, 283, 286 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) та зроблено висновок, що відповідач свої договірні зобов'язання щодо сплати орендної плати за оренду торгівельного місця не виконав, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 2 651,00 грн. за період з березня 2016 року по січень 2017 року включно, що підтверджується розрахунком позовних вимог, а відповідач на день розгляду справи будь-яких доказів, які б свідчили про оплату заборгованості суду не надав. Судом здійснено перерахунок пені та визначено, що розмір пені становить 328,76 грн., а в іншій частині нарахована позивачем пеня є необґрунтованою.

ФОП ОСОБА_2 не погоджується з ухваленим рішенням суду і вважає його завідомо неправосудним. Апелянт, зокрема, стверджує, що у позивача відсутній план розміщення ринку і торгівельних місць на ньому, в установленому порядку узгоджений та затверджений органом місцевого самоврядування, а відповідно облаштованих торговельних місць в позивача не було і немає. Зазначає, що для укладення договору оренди торговельного місця з відповідачем позивач використав план-схему іншого підприємства - Теребовлянського ринку РайСТ, яке згідно коду ЄДРПОУ було окремою від позивача юридичною особою, діяльність якої була припинена 14.04.2008 р. за рішенням місцевого господарського суду у справі №8/Б-998 через визнання банкрутом, що підтверджується також інформаційним листом Теребовлянського відділення Бучацької ОДПІ. Стверджує, що торгівельне місце відповідача облаштоване його коштом на загальноміському пустирі, а Теребовлянська міська рада, як власник земельної ділянки, не давала йому згоди на передачу частини земельної ділянки відповідачу в оренду. Посилається на те, що договір від 01.10.2015р. між позивачем та відповідачем є недійсним через його нікчемність, оскільки позивач незаконно заволодів землею територіальної громади м. Теребовля, яку самовільно передав в оренду відповідачу. Вказує на долучені до матеріалів справи докази фальсифікації технічної документації для видачі Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 12.02.2001р., оскільки технічна документація у відділі Держгеокадастру у Теребовлянському районі відсутня та відсутній запис щодо реєстрації державного акту в книзі реєстрації державних актів на право користування землею. Позивачем не виконано вимоги ухвали суду та не долучено до матеріалів справи проектної документації функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торговельних місць і об'єктів по АДРЕСА_1. Апелянт просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 р. у справі №921/792/16-г/3 скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові Теребовлянського районного споживчого товариства відмовити.

Теребовлянське районне споживче товариство у запереченнях на апеляційну скаргу вважає апеляційну скаргу безпідставною, стверджує про те, що земельна ділянка правомірно знаходиться у постійному користуванні позивача, що підтверджується чинними рішенням Теребовлянської міської Ради № 224 від 08.12.2000р. "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку", Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 12.02.2001р., що підтверджується чинними рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21 липня 2016 р. у справі №921/330/16-г/17 та рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01 листопада 2016 р. у справі № 921/377/16-г/17.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та запереченнями на неї, оцінивши зібрані докази по справі, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення. При цьому апеляційний суд встановив наступні обставини та керувався такими мотивами.

01 жовтня 2015 року між Теребовлянським районним споживчим товариством (наймодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (наймач) укладено договір найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2, відповідно до п.1.1якого наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове платне користування торговельне місце (об'єкт найму) на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РайСТ, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Відповідно до п.1.2 Договору загальна площа об'єкта найму торговельного місця становить 15 кв.м.

Згідно п.1.3 Договору торговельне місце передається у тимчасове платне користування для торгівлі.

Відповідно до п.2.1 Договору об'єкт найму передається в користування на протязі трьох днів з дня підписання акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п.2.2 Договору передача торговельного місця у найм не спричиняє передачу наймачу права власності на це майно. Власником об'єкту найму залишається наймодавець, а наймач користується ним протягом строку найму. Передача об'єкта в найм не може бути підставою для закріплення за наймачем права власності на землю будь-яким способом.

Відповідно до п. 3.1 Договору розмір орендної плати за місяць користування об'єктом найму становить 241 грн.

Згідно п.3.2 Договору розмір плати за користування об'єктом найму може змінюватися у разі змін податкового законодавства, амортизаційних відрахувань, розміру плати за землю тощо та корегується з урахуванням індексу інфляції. Зміни у цьому разі вносяться за ініціативою наймодавця шляхом направлення наймачу письмової угоди про збільшення плати за користування договором найму.

Відповідно до п.3.4 Договору плата за користування об'єктом найму сплачується на рахунок наймодавця до 10-го числа кожного місяця в якому здійснюється користування об'єктом найму.

Згідно пп. 4.1.2 п.4.1 Договору наймач зобов'язується своєчасно, не пізніше 10 числа поточного місяця, і в повному обсязі сплачувати плату користування об'єктом найму, вартість комунальних послуг та інших платежів у 5 денний термін після отримання рахунка.

Відповідно до п. 5.1 Договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, зокрема: (пп.. 5.1.1 Договору) за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п.4.1.2, наймач сплачує пеню в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно п.6.1 Договору він діє з 01.10.2015р. по 01.09.2016р. (але не більше одного року).

Відповідно до п.6.7 Договору у випадку відсутності заперечень наймодавця та наймача про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.

Договір НОМЕР_2 від 01 жовтня 2015 року, підписаний сторонами та скріплений печаткою наймодавця. Також укладення Договору визнається відповідачем у поданому відзиві на позов.

Згідно Акту приймання - передачі від 01.10.2015р., на виконання умов договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2 від 01.10.2015р., позивач передав відповідачу в оренду торгове місце площею 15 м.кв. в стані, що відповідають умовам договору та їх призначенню (а.с. 10).

Позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом (з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог №2/283 від 24.01.2017р. (а.с. 47) та про зменшення розміру позовних вимог №2/326 від 23.02.2017р. (а.с. 113-114) де зазначає, що відповідач своїх зобов'язань по договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2 від 01.10.2015р. щодо сплати орендної плати належним чином не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на момент звернення з позовом до суду за період з березень 2016 року по січень 2017 року включно у сумі 2651,00 грн, яку просить стягнути з відповідача, а також пеню в розмірі 471,64 грн.

Згідно ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов' язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.759 ЦК України, яка кореспондується із ч.1 ст.283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Між сторонами у справі 01 жовтня 2015 року було укладено договір найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2 на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РайСТ, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно акту приймання - передачі від 01.10.2015р., на виконання умов договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2 від 01.10.2015р., позивач передав відповідачу в оренду торгове місце площею 15 м.кв.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно п.6.1 Договору він діє з 01.10.2015р. по 01.09.2016р. (але не більше одного року).

Також, відповідно до п.6.7 Договору у випадку відсутності заперечень наймодавця та наймача про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.

Частиною 4 статті 284 ГК України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ст. 764 ЦК якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, враховуючи п.6.7 Договору, та враховуючи відсутність у матеріалах справи заперечень наймодавця чи наймача щодо припинення договору оренди, суд приходить до висновку що договір найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2 від 01 жовтня 2015 року є продовженим на на такий самий строк і на тих самих умовах до 01.08.2017р.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічне положення закріплено у ст.163 ГК України, згідно з якою зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до п.3.4 Договору плата за користування об'єктом найму сплачується на рахунок наймодавця до 10-го числа кожного місяця в якому здійснюється користування об'єктом найму.

Розмір орендної плати за місяць користування об'єктом найму становить 241 грн (п. 3.1 Договору).

Відповідач здійснював сплату орендної плати згідно договору, що підтверджується меморіальними ордерами: №@2PL490219 від 30.10.2015р. на суму 241,00 грн.; №@2PL207579 від 17.11.2015р. на суму 241,00 грн.; №@2PL865501 від 17.12.2015р. на суму 241,00 грн.; №@2PL497990 від 12.01.2016р. на суму 241,00 грн.; №@2PL818789 від 16.02.2016р. на суму 241,00 грн.

У матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем орендної плати за період з березня 2016р. по січень 2017р. включно.

Позивач просив стягнути заборгованість з орендної плати за період з березня 2016 року по січень 2017 року включно у сумі 2651,00 грн. Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів сплати орендної плати за період з березня 2016 року по січень 2017 року включно, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення 2651,00 грн заборгованості з орендної плати.

Відповідно до п. 5.1 Договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, зокрема: (пп.. 5.1.1 Договору) за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п.4.1.2, наймач сплачує пеню в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз"яснено, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до розрахунку позовних вимог розмір пені становить 471,64 грн за період з 11.03.2016р. по 23.02.2017р. (а.с.115).

Перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку, апеляційний господарський суд приходить до висновку про правомірне стягнення місцевим господарським судом 328,76 грн. пені та відмову в стягненні пені в іншій частині як такої, що нарахована з порушеннями вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР .

Апелянт стверджує, що договір від 01.10.2015р. між позивачем та відповідачем є недійсним через його нікчемність, оскільки позивач незаконно заволодів землею територіальної громади м. Теребовля, яку самовільно передав в оренду відповідачу. Суд зазначає, що такі доводи не є обґрунтованими оскільки відповідачем не доведено наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення. Відповідно до п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. та в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Даний договір не був визнаний недійсним судом в установленому порядку, а відповідачем вчинялись дії щодо його фактичного виконання, зокрема відповідач прийняв в оренду торгове місце площею 15 м.кв. згідно акту приймання - передачі від 01.10.2015р. та сплачував орендну плату за період з жовтня 2015р. по лютий 2016р.

Також апелянт зазначає, що торгівельне місце відповідача облаштоване його коштом на загальноміському пустирі, а Теребовлянська міська рада, як власник земельної ділянки на території позивача, не давала йому згоди на передачу частини земельної ділянки відповідачу в оренду. З приводу наведеного суд зазначає наступне.

Згідно Державного акту від 12.02.2001р. серії НОМЕР_3 на право постійного користування землею Теребовлянське районне споживче товариство є належним землекористувачем даної земельної ділянки (а.с. 90-92). Ця обставина встановлена рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016р. у справі № 921/377/16-г/17, яке набрало законної сили, про визнання недійсним Державного акту від 12.02.2001р., серії НОМЕР_3 на право постійного користування землею, яким в позові Теребовлянської міської ради до Теребовлянського районного споживчого товариства відмовлено (а.с. 57-63).

Згідно частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі справи вбачається, що рішенням Теребовлянської міської Ради народних депутатів № 224 від 08.12.2000р. "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку", Теребовлянському районному споживчому товариству видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 12.02.2001р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65. Відповідно до Державного акта позивачу надано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,6956 га в межах згідно з Планом землекористування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування по АДРЕСА_1, який є додатком до акту.

Теребовлянське районне споживче товариство набуло право постійного користування на дану земельні ділянки в порядку, передбаченим Земельним кодексом України, а тому факт наявності чи відсутності в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею запису щодо реєстрації державного акту на право постійного користування землею, який виданий Теребовлянському РайСТ серії НОМЕР_4 на площу 0,6956 га, а також в Теребовлянської міської ради чи відділу Держземкадастру у Теребовлянському районі технічної документації та матеріалів інвентаризації по спірній земельній ділянці, не змінює та не спростовує правомірність набуття Теребовлянським районним споживчим товариством права постійного користування земельною ділянкою згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 12.02.2001 р.

Також, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21 липня 2016 р. у справі №921/330/16-г/17 визнано недійсним п.1 рішення Теребовлянської міської ради сьомої сесії сьомого скликання № 543 від 31.05.2016р. "Про скасування рішень сесії Теребовлянської міської ради від 08.12.2000 р. № 224, від 30.09.1997р. № 244, від 31.03.2016 р. № 230", згідно якого визнано таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 26,33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення Теребовлянської міської ради третього скликання від 08.12.2000 року за №224 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку" та п. 3 даного рішення, згідно якого скасовано рішення Теребовлянської міської ради від 31.03.2016 року № 230 "Про припинення права користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 за Теребовлянським районним споживчим товариством". Також під час розгляду даної справи встановлено, що п.2 Постанови ЦК Компартії України і Ради Міністрів УРСР від 14.04.1987 року №124 "Про заходи по поліпшенню роботи колгоспних ринків" всі ринки із системи Міністерства торгівлі УРСР були безоплатно передані споживчій кооперації. На виконання Постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 26.07.1987року №265 "Про заходи по поліпшенню колгоспних ринків" та Постанови ЦК Компартії України і Ради Міністрів УРСР від 14.04.1987року №124 відповідно до рішення виконкому Тернопільської обласної ради народних депутатів від 30.07.1987року безоплатної у підпорядкування Тернопільської облспоживспілки було передано обласну об'єднану дирекцію колгоспних ринків. Передача колгоспного ринку по АДРЕСА_1) проведена згідно акту безоплатного прийому-передачі від 30.06.1987р.

Згідно витягу від 12.03.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 34812292, Теребовлянське районне споживче товариство має у власності нерухоме майно - цілісний майновий комплекс ринку по АДРЕСА_1, для обслуговування і функціонування якого позивачем видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 (а.с. 53).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, у зв'язку із чим згідно із ст. 49 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ФОП ОСОБА_2.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Юрченко Я.О.