РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2017Справа №910/6380/17

За позовом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Приватного акціонерного товариства «Трест Київміськбуд-1»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛК»

про визнання договору недійсним.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача - Москалик В.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Колесник Д.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано вимоги указаного позову про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 925,7 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 9, від 22.06.2004 №12, укладеного між представництвом Фонду державного майна України в Оболонському районі м. Києва та Закритим акціонерним товариством «Трест Київміськбуд-1» (нині - Приватне акціонерне товариство «Трест Київміськбуд-1»), у зв'язку з порушенням приватизаційної процедури при приватизації вказаного об'єкту та порушенням у зв'язку з укладенням договору публічного порядку.

Відповідач вимоги позову не визнає, оскільки вважає, що обраний спосіб приватизації був не заборонений законом, рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію саме таким способом є чинним, а порушення укладенням договору публічного порядку є недоведеним. Крім того, Відповідач клопотав про застосування позовної давності до вимог даного спору.

Третя особа надана суду письмові пояснення по суті спору, у яких проти вимог позову також заперечувала.

Позивач у судове засідання 21.06.2017 представників не направив, хоча його представник був повідомлений про дане судове засідання у минулому засіданні під розписку.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18. Суд приймає до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні. Отже, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

За наслідками проведеної приватизації між представництвом Фонду державного майна України в Оболонському районі м. Києва (ліквідовано) та Закритим акціонерним товариством «Трест Київміськбуд-1» було укладено договір від 22.06.2004 №12 купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 925,7 кв.м., по вул. Прирічній, 9, в м. Києві (далі - Договір). У подальшому ці нежитлові приміщення були Відповідачем відчужені та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником приміщень вказано ТОВ «МЛК» (Третя особа).

Позивач вказує, що враховуючи чисельні звернення жителів Оболонського району міста Києва, а також те, що частина об'єкта на вул. Прирічній, 9, є захисною спорудою цивільного захисту, та відсутність доступу до зазначеного об'єкту цивільної оборони в результаті того, що наземна частина будівлі знаходиться у приватній власності, з метою приведення об'єктів цивільної оборони, що розташовані на території міста Києва, у готовність до використання за призначенням, рішенням Київської міської ради від 12.02.2015 № 72/937 рішення Оболонської районної у м. Києві ради від 17.02.2004 № 19/12 скасовано в частині, що стосується об'єкта на вул. Прирічній, 9, та зарахування цього об'єкта до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу.

У подальшому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2016 у справі №826/5426/15, яка набрала законної сили та є чинною, вказане рішення КМР було визнано протиправним та скасовано у частині, що стосується об'єкта на вул. Прирічній, 9,

Проаналізувавши приватизаційну справу об'єкта на вул. Прирічній, 9, у місті Києві, Позивач виявив обставини, з яких зробив висновок, що майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва протиправно - з порушеннями приватизаційного законодавства, а саме - було обрано не конкурентний спосіб приватизації об'єкту.

Порушення охоронюваного законом інтересу територіальної громади міста Києва Позивач вбачає у тому, що у разі встановлення конкурентного способу приватизації об'єкту його відчуження могло бути здійснено за вищою ціною, що забезпечило надходження до бюджету міста більшої суми коштів. Позивач вважає, що Договір порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення прав територіальної громади, незаконне заволодіння належним їй майном, тому Договір підлягає визнанню недійсним.

Право на звернення Позивача даний позовом про визнання Договору недійсним випливає з пп. 6 п. 4 Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації), де основними завданнями Департаменту, окрім інших, є здійснення захисту майнових прав територіальної громади міста Києва в межах своєї компетенції.

Однак до доводів позову про наявність підстав для визнання Договору недійсним суд ставиться критично з огляду на наступне.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Обома сторонами визнається, та з чим погоджується суд, що проданий по Договору об'єкт належало приватизувати у порядку Закону України «Про приватизацію державного майна», з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

На момент виникнення спірних правовідносин від імені та в інтересах територіальної громади Оболонського району міста Києва права суб'єкта комунальної власності здійснювала Оболонська районна в місті Києві рада.

Рішення Оболонської районної у м. Києві ради від 17.02.2004 №19/12 у частині зарахування об'єкта на вул. Прирічній, 9, до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу, є чинним та не скасованим.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України, і на порушення встановленого законодавством порядку приватизації (викуп замість конкурентного способу), як на підставу недійсності Договору, зокрема посилається Позивач.

Враховуючи вимоги статей 7, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих підприємств (малу приватизацію)», процес приватизації комунального майна включає затвердження місцевими радами переліків об'єктів, що підлягають приватизації певним способом та подальше укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 11 вказаного Закону викуп застосовується щодо об'єктів приватизації: не проданих на аукціоні, за конкурсом; включених до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України «Про оренду державного майна».

Згідно з розділом III Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» до здійснення приватизації об'єктів відповідно до цього Закону здійснюється підготовка до приватизації, що передбачає такі дії державних органів, як визначення об'єктів приватизації за поданнями органів приватизації чи з ініціативи покупців, визначення ціни продажу об'єкта, публікація інформації про об'єкти малої приватизації у пресі тощо.

Позивач зазначає, що оскільки, рішення Оболонської районної ради м. Києва від 17.02.2004 № 19/12 прийнято керуючись ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Законом України «Про Державну програму приватизації на 2000-2002 роки», то відповідно до п. 51 Закону України «Про Державну програму приватизації 2000-2002 роки» у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25% залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення). Таке ж право одержує орендар у разі прийняття рішення про приватизацію відповідно до законодавства України.

На думку Позивача, до об'єктів малої приватизації, раніше орендованих, викуп може застосовуватися виключно за умови проведення орендарем поліпшення такого майна на більш ніж 25% його вартості.

Проте у даному випадку орган приватизації самостійно прийняв рішення про приватизацію об'єкта за Договором у спосіб його викупу покупцем відповідно до ч. 1 ст. 11 3акону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), де вказано, що викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації: не проданих на аукціоні, за конкурсом; включених до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України «Про оренду державного майна».

Тобто згідно з указаним Законом орган приватизації вправі самостійно обрати такий спосіб приватизації, як викуп за відсутності будь-яких додаткових умов, як то проведення поліпшення майна на більш ніж 25% його вартості.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 4-рп/2000 у справі №1-16/2000 також викладено правову позицію, що доцільність застосування того чи іншого способу приватизації визначається органом приватизації самостійно, окрім випадків визначених законом.

Відтак судом відхиляються посилання Позивача на положення п. 51 Закону України «Про Державну програму приватизації 2000-2002 роки», оскільки у п. 51 цього Закону визначено умови, за яких орендар набуває переважне право на приватизацію орендованого майна шляхом викупу, проте дана норма не виключає застосування викупу в інших випадках приватизації, зокрема, у випадках передбачених ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Пункт 51 Закону України «Про Державну програму приватизації 2000-2002 роки» визначає лише випадок за умови якого орендар, який зробив поліпшення, може вимагати приватизації шляхом викупу, а не обмежує права органу приватизації самостійно обрати такий спосіб приватизації, що і було у даному випадку, де орган обрав спосіб приватизації шляхом викупу.

Відтак, у суду відсутні підстави визнавати Договір недійсним за ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», оскільки порушення встановленого законодавством порядку приватизації Позивачем не доведено.

З огляду на наведене, а також проаналізувавши доводи позову Позивача, суд дійшов висновку, що останнім не надано суду доказів недодержання в момент вчинення Договору його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а порушення встановленого законодавством порядку приватизації, на що посилався Позивач, останнім не доведено, тому підстави для визнання Договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України у суду також відсутні.

Щодо обґрунтувань позову, що Договір порушує публічний порядок, то суд зазначає, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, і це:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Наведену правову позицію викладено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», і далі у вказаній постанові Верховний Суд України зазначає, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте Позивачем у даній справі не надано доказів вини, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін, зокрема, але невиключно, не надано вироку суду, постановленого у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

З огляду на наведене посилання Позивача на те, що Договір порушує публічний порядок, є необґрунтованими, тому відхиляються.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наведених у ньому підстав.

Клопотання Відповідача про застосування до вимог даного позову позовної давності судом залишається без задоволення, оскільки питання застосування позовної давності розглядається тільки у випадку визнання обґрунтованими вимог позову, тоді як у даному випадку суд у позові відмовив за необґрунтованістю.

Інші доводи та заперечення сторін, викладені ними у позові та відзиві, судом розглянуті, проте до уваги не приймаються, оскільки на результат вирішення спору (відмова у позові через відсутність підстав для визнання Договору недійсним з наведених Позивачем обґрунтувань) впливу не мають.

Натомість суд зазначає, що якщо Позивач вбачає порушення прав та охоронюваних законом інтересів територіальної громади міста Києва, та зокрема, громади Оболонського району, про що зазначав у позові, проте не вказував, як підставу для недійсності Договору, через відсутність доступу до захисної споруди цивільного захисту у зв'язку з здійсненою добудовою власником нежилих приміщень площею 925,7 кв.м., в будівлі по вул. Прирічній, 9, у м. Києві, то це може бути предметом іншого окремого позову (позовів) щодо встановлення сервітуту на вхід до захисної споруди цивільного захисту та/або про усунення перешкод у доступі до неї та користування нею.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.07.2017

Суддя Сташків Р.Б.