ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року Справа № 910/13405/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіШвеця В.О.,
суддівДанилової М.В., Сибіги О.М.
розглянувши касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 16.03.2017
у справі№910/13405/16 Господарського суду міста Києва
за позовомКерівника Броварської місцевої прокуратури Київської області
до1. Київської обласної ради 2. Приватного підприємства "Соколине Полісся" 3. Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства
провизнання недійсним рішення та визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства

за участю представників сторін від:

позивача (прокуратури): Паршутіна Ю.А. (посв. №044787),

відповідача-2: Чепурда П.І. (дов. від 13.09.2016), Сокол О.М. (керівник)

Представники відповідачів -1, -3 в судове засідання не з'явились, належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області звернувся з позовом до Київської обласної ради, Приватного підприємства "Соколине Полісся" та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства про визнання недійсним пункту 1.5. рішення сесії Київської обласної ради №667-34-УІ від 17.09.2013 "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" за Приватним підприємством "Соколине Полісся"; визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 25.09.2013, укладеного між Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства та Приватним підприємством "Соколине Полісся". Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваним рішенням Київської обласної ради були надані Приватному підприємству "Соколине Полісся" угіддя без погодження всіх землекористувачів та землевласників. При цьому позивач посилався на приписи статей 21, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, статей 10, 21, 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2016, ухваленим суддею Трофименко Т.Ю., у позові відмовлено. Вмотивовуючи рішення суд виходив з обставин наявності погоджень усіх власників та землекористувачів щодо надання Приватному підприємству "Соколине Полісся" мисливських угідь для ведення мисливського господарства площею 11790 га. З огляду на що, суд дійшов висновку про відсутність порушень чинного законодавства внаслідок прийняття Київською обласною радою спірного рішення та укладення на його підставі договору про умови ведення мисливського господарства. При цьому суд керувався приписами статей 21, 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 12 Земельного кодексу України, статей 3, 4, 10, 21, 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", статей 26, 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Київський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Суліма В.В. - головуючого, Гаврилюка О.М., Майданевича А.Г., постановою від 16.03.2017 перевірене рішення місцевого господарського суду залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, перший заступник прокурора Київської області звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає про доведеність належними та допустимими доказами обставин прийняття Київською обласною радою рішення №667-34-УІ від 17.09.2013 року "Про закріплення мисливських угідь" без погодження надання мисливських угідь з усіма власниками і користувачами земельних ділянок, на території яких вони розташовані, тобто з порушенням статей 10, 22 Закону України "Про мисливське господарство".

Ухвалою від 06.06.2017 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого судді - Швеця В.О., суддів - Данилової М.В., Сибіги О.М., касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області прийнято до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 22.06.2017.

У судовому засіданні 22.06.2017 у справі було оголошено перерву до 06.07.2017 до 11 год. 05 хв.

На адресу Вищого господарського суду України від Приватного підприємства "Соколине Полісся" надійшли відзив на касаційну скаргу та додаткові пояснення, в яких відповідач-2 вказав про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових актів, у зв'язку з чим просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України, заслухавши суддю Швеця В.О., пояснення представників позивача та відповідача-2, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.09.2013 Київською обласною радою було прийнято рішення №667-34-УІ "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області". Відповідно до пункту 1.5. рішення Київською обласною радою було вирішено надати у користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства терміном на 20 років Приватному підприємства "Соколине Полісся" загальною площею 11790 га на території Іванківського району та в межах згідно з додатком 5, до рішення сесії Київської обласної ради за №667-34-VI від 17.09.2013. В додатку №5 до цього рішення міститься опис меж мисливських угідь Приватного підприємства "Соколине Полісся" (площею 11790 га) в межах Іванківського адміністративного району - з півночі: від перетину межі Житомирської області з Поліським районом Київської області, далі межею Поліського району до перетину з автомобільною дорогою Красятичі - Термахівка; зі сходу: від перетину межі Поліського району з автомобільною дорогою Красятичі - Термахівка, далі цією дорогою до с. Термахівка; з півдня: від с. Термахівка автомобільною дорогою Термахівка - Малин до перетину з Житомирською областю; з заходу: від перетину автодороги Термахівка - Малин з Житомирською областю, далі межею Житомирської області до перетину з Поліським районом Київської області. Також судами установлено, що на виконання прийнятого Київською обласною радою рішення, 25.09.2013 між Приватним підприємством "Соколине Полісся" та Київським обласним та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства було укладено відповідний договір про умови ведення мисливського господарства. Як убачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у даній справі є вимоги керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області до Київської обласної ради, Приватного підприємства "Соколине Полісся" та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства про визнання недійсним пункту 1.5. рішення сесії Київської обласної ради №667-34-УІ від 17.09.2013 "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" за Приватним підприємством "Соколине Полісся"; визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 25.09.2013. Підставою позову, з посиланням на приписи статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", визначено відсутність погоджень всіх землекористувачів та землевласників при наданні відповідачу-2 у користування мисливських угідь. Відповідно до приписів статті 13 Конституції України землі є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і, одночасно, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову. Закон України "Про мисливське господарство та полювання" визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу. Відповідно до статті 1 вказаного Закону мисливські угіддя - це ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства. Користувачами мисливських угідь є спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь. Згідно з частинами 1-3 статті 3 названого Закону мисливські тварини, що перебувають у стані природної волі в межах території України, є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника мисливських тварин здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Органи державної влади здійснюють права власника щодо всіх мисливських тварин, за винятком тих, які в порядку, установленому цим Законом та іншими актами законодавства, передані до комунальної власності чи приватної власності юридичних і фізичних осіб. Відповідно до частини 2 статті 4 цього Закону органам місцевого самоврядування цим Законом та іншими Законами України можуть бути надані окремі повноваження органів виконавчої влади у сфері державного регулювання мисливського господарства та полювання. За приписами частини 1 статті 22 названого Закону мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок. Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Отже, законом встановлено, що для ведення мисливського господарства необхідні погодження усіх власників або користувачів земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, які планується отримати у користування для ведення мисливського господарства. Таким чином, запровадження на законодавчому рівні погоджень всіх землекористувачів зумовлене необхідністю узгодження реалізації власниками земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, прав на землю з реалізацією користувачем мисливських угідь права на ці угіддя. Відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам, судами попередніх інстанцій установлено, що матеріалами, які були предметом розгляду Київською обласною радою при вирішенні питання щодо надання Приватному підприємству "Соколине Полісся" мисливських угідь для ведення мисливського господарства площею 11790 га підтверджується, що власниками та землекористувачами було надано погодження на надання в користування земельних ділянок в межах Іванківського адміністративного району у загальному розмірі на 12060,5 га. Відтак, установивши те, що на момент прийняття Київською обласною радою рішення від 17.09.2013 №667-34-VI "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" були наявні всі відповідні погодження власників та користувачів земельних ділянок, що є дотриманням вимог статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", суди дійшли правомірного висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо визнання недійсним пункту 1.5 рішення Київської обласної ради від 17.09.2013 №667- 34-VI "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області". Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь. Типовий договір про умови ведення мисливського господарства, затверджений наказом Міністерства лісового господарства України від 12.12.1996 №153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.12.1996 за №735/1760. Прокурор, як на підставу для визнання недійсним укладеного між Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства та Приватним підприємством "Соколине Полісся" договору про умови ведення мисливського господарства від 25.09.2013, посилався виключно на протиправність рішення, на підставі якого він був укладений. З огляду на встановлення обставин дотримання норм діючого законодавства України при прийнятті відповідачем-1 рішення, на виконання якого укладено спірний договір, а відтак і чинність цього рішення, суди попередніх інстанцій також правомірно відмовили у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору. Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування постанови у справі оскільки вони не спростовують установленого судами і були предметом розгляду апеляційним господарським судом; до того ж вони ґрунтуються на переоцінці доказів у справі, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції. Відтак, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів визнає, що при вирішені спору суди правильно застосували норми законодавства до встановлених обставин, тому підстави для задоволення касаційної скарги та скасування постанови у справі відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 у справі №910/13405/16 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Швець

Судді: М. Данилова

О. Сибіга