КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2017 р. Справа№ 925/260/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

за участю представників:

від позивача (апелянта): Гончар Ю.Г.

від відповідача: Геращенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 (суддя Скиба Г.М.) у справі № 925/260/17

за позовом Черкаської міської ради

до Приватного підприємства "Добробуд-Черкаси"

про стягнення 85 834,60 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 у справі № 925/260/17 відмовлено в задоволенні позовних вимог Черкаської міської ради повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача ґрунтуються лише на припущеннях та загальних розрахунках очікуваних платежів, хоча договір оренди землі тривалий час не укладався з вини позивача. Крім того, позивач не спростував належними доказами проведені відповідачем оплати за землю, що підтверджуються платіжними дорученнями. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по платі за землю та упущеної вигоди задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів порушення свого права чи невизнання такого права саме відповідачем. Серед іншого, місцевий господарський суд не прийняв заяву відповідача про застосування строку позовної давності до стягнення заборгованості (упущеної вигоди), оскільки позивачем не доведено факту порушення його права.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Черкаська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 у справі № 925/260/17 - скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що до отримання дозволу на виконання будівельних робіт, тобто до 19.02.2015, відповідач зобов'язаний був сплачувати орендну плату як за земельну ділянку, віднесену до категорії земель житлової та громадської забудови, за період з 05.08.2013 по 31.03.2014 - у розмірі 1% від грошової оцінки землі, а з 01.04.2014 по 18.02.2015, у зв'язку із внесенням змін до Податкового кодексу України, - у розмірі 3% від грошової оцінки землі, як землі житлової та громадської забудови. Однак, відповідач до лютого 2015 року сплачував орендну плату у розмірі 1 % від грошової оцінки землі, як за землі житлової та громадської забудови, що не було взято судом першої інстанції до уваги. Серед іншого, місцевим господарським судом було прийнято до уваги сплачені відповідачем кошти у лютому-березні 2017 року на загальну суму 6 928, 60 грн., що, на думку апелянта, виходить за межі предмета спору, оскільки позивачем заявлені вимоги з нарахуванням орендної плати за період з 05.08.2013 по 31.12.2016. Також, судом першої інстанції не було взято до уваги розрахунок заборгованості, зроблений департаментом фінансової політики Черкаської міської ради з урахуванням отриманого відповідачем 19.02.2015 року дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до якого заборгованість відповідача становить 20 997, 46 грн. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно, без урахування умов договору оренди землі та положень чинного законодавства України, не взяв до уваги нараховане позивачем зобов'язання по сплаті упущеної вигоди, яке нараховане за період користування земельною ділянкою, з дати прийняття рішення про надання земельної ділянки до дати набрання чинності договору, тобто з 16.09.2010 по 04.08.2013, та прямо передбачене підпунктом «і» пункту 31 Договору.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Черкаської міської ради по справі № 925/260/17 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2017 апеляційну скаргу Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 у справі № 925/260/17 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Куксов В.В., порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 08.06.2017.

В судовому засіданні 08.06.2017 було оголошено перерву по справі № 925/260/17 до 15.06.2017.

Представник апелянта в судовому засіданні 15.06.2017 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу - задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.06.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував та зазначив, що рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 у справі № 925/260/17 винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, рішенням Черкаською міської ради № 4-62 від 04.10.2007 було вирішено надати Приватному підприємству "Добробут-Черкаси" в оренду на 49 років земельну ділянку площею 3212 м2 по бульв. Шевченка, 202 в м. Черкаси під розміщення та подальшу експлуатацію багатоповерхового житлового буднику.

Рішенням Черкаською міської ради № 5-1149 від 16.09.2010 Приватному підприємству "Добробут-Черкаси" надано в оренду на 49 років земельну ділянку площею 3212 м2 по бульв. Шевченка, 202 в м. Черкаси під розміщення та подальшу експлуатацію багатоповерхового житлового буднику.

14.11.2012 між Черкаською міською радою, як орендодавцем, та Приватним підприємством "Добробуд-Черкаси", як орендарем, було укладено договір оренди землі (далі - Договір), за умовами якого орендодавець на підставі рішень Черкаською міської ради № 5-1149 від 16.09.2010 та від 04.10.2007 № 4-62 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, що за основним цільовим призначенням відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульв. Шевченка, 202 (п. 1 Договору). Державна реєстрація договору проведена 05.08.2013, номер запису № 2005859.

Згідно п. 2 Договору, в оренду передається земельна ділянка площею 3 212 кв. м. під розміщення та подальшу експлуатацію багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями.

За функціональним використанням ділянка віднесена:

- на період будівництва - до категорії земель, зайнятих поточним будівництвом;

- після завершення будівництва - до категорії земель змішаного використання (землі житлової забудови та комерційного використання).

Згідно п. 5 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить:

- землі під поточним будівництвом - 730 408, 80 грн.;

- землі житлової і громадської забудови - 146 0817, 60 грн.;

- 1 м2 земель комерційного використання - 1137, 00 грн.

Відповідно до п. 9 Договору, річна орендна плата за користування земельною ділянкою встановлюється:

- у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки і на час укладання цього Договору платіж 21912 грн. - землі, зайняті поточним та відведені під майбутнє будівництво, на нормативний термін будівництва, але не пізніше введення об'єкта в експлуатацію;

- у розмірі 1% від її нормативної грошової оцінки і на час укладання цього Договору платіж 14608,00 грн. - землі житлової і громадської забудови;

- у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки і на час укладання цього Договору платіж 34, 00 грн. - за 1 кв.м. земель комерційного використання.

Пунктом 13 Договору сторони погодили, що умови цього договору про розмір орендної плати переглядаються у разі, зокрема, проведення щорічної індексації нормативної грошової оцінки землі, внесення інших змін на підставі вимог діючого законодавства, а також в разі будь-яких змін Черкаською міською радою розмірів орендної плати, що діють в м. Черкаси, розмір грошової оцінки земельної та розмір щорічної орендної плати змінюватиметься шляхом внесення відповідних змін та доповнень до цього Договору.

З 05.08.2013, тобто, з початку дії Договору, розмір орендної плати становив 1 217,33 грн. на місяць, що становить 1% від грошової оцінки землі для земель житлової і громадської забудови (14 608, 00 грн./12 = 1217,33 грн. щомісяця).

Як зазначив позивач, розмір орендної плати був змінений у зв'язку з тим, що Законом №1166-VІІ від 27.03.2014 були внесені зміни до ст. 288 Податкового кодексу України, які набрали чинності з 01.04.2014, відповідно до яких розмір орендної плати не може бути меншим 3-х відсотків від грошової оцінки землі.

Оскільки відповідно до п. 5 Договору грошова оцінка земельної ділянки для земель житлової і громадської забудови становить 1 460 817,60 грн., то розрахунок вказаної суми (виходячи із 3% від грошової оцінки землі) наступний: 1 460817,60 х 3% /12 = 3 652,04 грн.

Таким чином, з 01.04.2014 розмір орендної плати становив 3 652,04 грн. щомісячно (що складає 3% від грошової оцінки землі).

З 01.01.2015, у зв'язку зі щорічною індексацією грошової оцінки землі (коефіцієнт індексації - 1,249) розмір орендної плати становив 4 561,40 грн. у місяць (3652,04 х 1,249 = 4561,40).

З 01.01.2016, у зв'язку зі щорічною індексацією грошової оцінки землі (коефіцієнт індексації - 1,433) розмір орендної плати становить 6536,49 грн. у місяць (4561,40 х 1,433 = 6536,49).

Як зазначає позивач, З 05.08.2013, тобто з дати державної реєстрації Договору, по 31.12.2016 (останній звітний місяць) за грошовими зобов'язаннями, передбаченими умовами Договору, позивачем відповідачу було нараховано: 175 624, 63 грн. орендної плати згідно пункту 9 Договору, а також 42 155, 08 грн. упущеної вигоди (не отриманого прибутку) за період користування земельною ділянкою з дати прийняття рішення про надання земельної ділянки до дати набрання чинності Договору, тобто, з 16.09.2010 по 04.08.2013, що передбачено підпунктом "і" пункту 31 Договору.

Позивачем приведено розрахунок розміру упущеної вигоди:

- дата рішення про надання земельної ділянки - 16.09.2010.

- дата набуття чинності договору - 05.08.2013.

Розмір орендної плати в рік - 14 608,00 грн. (п. 9 Договору).

Розрахунок:

Вересень 2010 року (за 15 днів з 16 по 30 число) - 4598,55 грн. (14608,00 : 12 : 30 х 15 = 608,67);

Жовтень - грудень 2010р. (за 3 місяці) - 3652,00 грн. (14608,00 : 12 х 3 = 3652,00);

Січень - грудень 2011р. (за 12 місяців) - 14608,00 грн.

Січень - грудень 2012р. (за 12 місяців) - 14608,00 грн.

Січень - липень 2013р. (за 7 місяців) - 8521,33 грн. (14 608,00 : 12 х 7 = 8521,33 грн.);

Серпень 2013р. (за 4 дні з 1 по 4 число) - 157,07 грн. (14 608,00 : 12 :31 х4= 157,07 грн.).

Разом : 608,67 + 3652,00 + 14608,00 + 14608,00 + 8521,33 + 157,07 = 42155, 08 грн.

Всього за двома грошовими зобов'язаннями позивачем нараховано 217 779, 71 грн. орендної плати (175624,63 грн. + 42155,08 грн. = 217779,71 грн.).

За твердженням позивача, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач за цей період користування земельною ділянкою сплатив позивачу лише 133 941,84 грн., внаслідок чого за ним утворилася заборгованість в сумі 83 837,87 грн. (217 779, 71 грн. - 133 941,84 грн. = 83 837,87 грн.).

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Добробуд-Черкаси" 83 837,87 грн. - заборгованості, з яких 42 155,08 грн. - упущена вигода, 41 682, 79 грн. - заборгованість по орендній платі за Договором та 1 996, 73 грн. - пені.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Проаналізувавши зміст договору оренди землі від 14.11.2012, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про наявність саме договірних орендних відносин між позивачем та відповідачем на підставі двостороннього оплатного строкового консенсуального договору оренди землі від 14.11.2012.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, договір оренди землі від 14.11.2012 чинний, не заперечений сторонами, не визнаний судом недійним, не розірваний.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).

Згідно з ч. 1 ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" , орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Отже, як вже зазначалося вище, між сторонами, на підставі рішень Черкаської міської ради № 5-1149 від 16.09.2010 та від 04.10.2007 № 4-62, було укладено договір оренди землі від 14.11.2012, державна реєстрація якого проведена 05.08.2013.

Враховуючи наведене, зокрема те, що рішення про надання відповідачу в оренду земельної ділянки було прийнято 16.09.2010, однак, договір про оренду був укладений лише 05.08.2013, позивач просить стягнути з відповідача 42 155, 08 грн. упущеної вигоди згідно п.п. «і» п. 31 Договору.

Перевіривши розрахунок заборгованості за договором оренди, зокрема в частині нарахування упущеної вигоди, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про відсутність в матеріалах справи обґрунтування критеріїв та підстав нарахування упущеної вигоди від використання спірної ділянки позивачем, за умови, що цільове використання ділянки не порушено.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом про безпідставність доводів позивача про стягнення збитків на користь позивача, оскільки розрахунок упущеної вигоди власнику землі виконаний формально, без аналізу наявних документів і механізму спричинення збитків позивачу та перевірки і обґрунтування підстав для стягнення вказаної упущеної вигоди (як різновиду збитків).

Відповідно до вимог ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, що зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язань другою стороною: матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в частині стягнення суми упущеної вигоди ґрунтуються лише на припущеннях та загальних розрахунках очікуваних платежів, при цьому колегія апеляційної інстанції враховує те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують вчинення позивачем дій, спрямованих на укладання договору оренди з відповідачем раніше за дату підписання та реєстрації наведеного договору.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 41 682, 79 грн. (83 837,87 грн. - 42 155, 08 грн. ) заборгованості по сплаті орендних платежів згідно п. 9 Договору.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 19.02.2015 позивачем отримано дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 48, об'єкт - висотний житловий будинок - будується і в експлуатацію не зданий, державного акту прийняття будинку немає, будівництво продовжується.

Отже, з наведеного вбачається, що спірна земельна ділянка площею 3 212 м2 вже обтяжена власністю відповідача (об'єкт незавершеного будівництва багатоквартирного житлового будинку) і інше її використання позивачем (міською радою) неможливе.

Серед іншого, судом першої інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що в договорі оренди землі не встановлено строки проведення будівництва житлового будинку на спірній земельній ділянці.

В той же час суд враховує, що використання землі в Україні є платним.

Так, внаслідок укладення договору оренди землі від14.11.2012, у відповідача виник обов'язок внесення плати за землю, на якій розташована його власна споруда, у зв'язку з чим відповідачем було оформлено податкові декларації по сплаті за землю (а.с. 35-49) та систематично вноситься плата за землю, що підтверджується податковими деклараціями, поданими відповідачем.

Серед іншого, відповідачем було здійснено оплату за землю, що підтверджується платіжними дорученнями: від 28.02.2013р. № 1534 на суму 33476,65 грн.; від 28.03.2013р. №1538 на суму 1217,33 грн.; від 29.04.2013р. №1542 на суму 2434,66 грн.; від 29.05.2013р. №1548 на суму 1217,33 грн.; від 26.06.2013р. №1553 на суму 1217,33 грн.; від 30.07.2013р. №1559 на суму 1217,33 грн.; від 29.08.2013р. №1566 на суму 1217,33 грн.; від 27.09.2013р. №1589 на суму 1217,33 грн.; від 30.10.2013р. №1606 на суму 1217,33 грн.; від 28.11.2013р. №1623 на суму 1217,33 грн.; від 26.12.2014р. №1633 на суму 1217,33 грн.; від 29.01.2014р. №1639 на суму 1217,37 грн.; від 26.02.2014р. №6008 на суму 1217,33 грн.; від 27.03.2014р. №6021 на суму 1217,33 грн.; від 28.04.2014р. №6032 на суму 1217,33 грн.; від 28.05.2014р. №6043 на суму 1217,33 грн.; від 27.06.2014р. №6053 на суму 1217,33 грн.; від 28.07.2014р. №6062 на суму 1217,33 грн.; від 27.08.2014р. №6086 на суму 1217,33 грн.; від 29.09.2014р. №6099 на суму 1217,33 грн.; від 29.10.2014р. № 8 на суму 1217,33 грн.; від 27.11.2014р. № 24 на суму 1217,33 грн.; від 26.12.2014р. №51 на суму 1217,33 грн.; від 30.01.2015р. №64 на суму 1217,37 грн.; від 26.02.2015р. №76 на суму 1520,48 грн.; від 26.03.2015р. № 101 на суму 1520,48 грн.; від 28.04.2015р. № 134 на суму 1520,48 грн.; від 27.05.2015р. № 158 на суму 1520,48 грн.; від 26.06.2015р. №191 на суму 1520,48 грн.; від 29.07.2015р. № 232 на суму 1520,48 грн.; від 13.08.2015р. №263 на суму 9526,38 грн.; від 28.08.2015р. № 285 на суму 2280,68 грн.; від 29.09.2015р. №320 на суму 2280,68 грн.; від 27.10.2015р. № 347 на суму 2280,68 грн.; від 25.11.2015р. №383 на суму 2280,68 грн.; від 28.12.2015р. № 416 на суму 2280,68 грн.; від 29.01.2016р. №440 на суму 2280,68 грн.; від 26.02.2016р. № 475 на суму 3268,21 грн.; від 29.03.2016р. №502 на суму 3268,21 грн.; від 29.04.2016р. № 561 на суму 3268,21 грн.; від 26.05.2016р. №580 на суму 3268,21 грн.; від 29.06.2016р. № 601 на суму 3268,21 грн.; від 28.07.2016р. №107 на суму 3268,21 грн.; від 29.08.2016р. № 152 на суму 3268,21 грн.; від 29.09.2016р. №205 на суму 3268,21 грн.; від 27.10.2016р. №610 на суму 3268,21 грн.; від 29.11.2016р. №664 на суму 3268,21 грн.; від 29.12.2016р. № 739 на суму 3268,21 грн.; від 29.01.2017р. №770 на суму 3268,21 грн.; від 27.02.2017р. № 802 на суму 3464,30 грн.; від 29.03.2017р. №842 на суму 3464,30 грн. - внесення орендної плати використання земельної ділянки за 2013-2017р.р.

Апелянт, посилаючись на п. п. 16.1.4 п. 16.1 ст.16 Податкового кодексу України, п. п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового Кодексу України, зазначає про те, що до отримання дозволу на виконання будівельних робіт, тобто до 19.02.2015, відповідач зобов'язаний був сплачувати орендну плату як за земельну ділянку, віднесену до категорії земель житлової та громадської забудови, за період з 05.08.2013 по 31.03.2014 - у розмірі 1% від грошової оцінки землі, а з 01.04.2014 (у зв'язку із внесенням змін до Податкового кодексу України) по 18.02.2015 - у розмірі 3% від грошової оцінки землі, як землі житлової та громадської забудови, проте, відповідач до лютого 2015 року сплачував орендну плату у розмірі 1 % від грошової оцінки землі як за землі житлової та громадської забудови. Крім того, позивач зазначає, що підставою підвищення орендної плати є проведення щорічної індексації нормативної грошової оцінки землі, що передбачено пунктом 13 Договору, а тому з 01.01.2015, у зв'язку зі щорічною індексацією грошової оцінки землі (коефіцієнт індексації - 1,249) розмір орендної плати становив 4 561,40 грн. у місяць (3652,04 х 1,249 = 4561,40), а з 01.01.2016, у зв'язку зі щорічною індексацією грошової оцінки землі (коефіцієнт індексації - 1,433) розмір орендної плати становить 6536,49 грн. у місяць (4561,40 х 1,433 = 6536,49), проте відповідач сплачував суму меншу від зазначеної в розрахунку. Внаслідок наведених обставин, на думку апелянта, у відповідача і виникла заборгованість за договором оренди землі від 14.11.2012.

Згідно ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі», зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

У відповідності до статті 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно ст. 23 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Відповідно до п. 36 Договору, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі не досягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції станом на 01.04.2014), підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно зі ст. 288.5. Податкового кодексу України (в редакції чинній станом на 01.04.2014), розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Відповідно до п. п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового Кодексу України (в редакції чинній станом на 01.04.2014), розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Згідно п. п. 288.5.2. п. 288.5 ст. 288 Податкового Кодексу України (в редакції чинній станом на 01.04.2014), розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може перевищувати для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Згідно ст. 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

З наведеного вбачається, що законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Позивач посилається на висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України від 02.12.2014 у справі № 21-274а14 , де зазначено, що з набранням чинності Податкового кодексу України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вищевказані приписи визначають нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі, і в той же час, передбачають підставу для перегляду встановленого розміру орендної плати у випадку не відповідності такого приписам Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що приписи Податкового кодексу України як кодифікованого закону є законодавчо встановленою підставою для внесення відповідних змін, однак зміна орендної плати можлива лише в порядку, який встановлений чинним законодавством України, тобто в такій самій формі, в якій було укладено договір оренди.

Таким чином, після виявлення позивачем невідповідностей умов договору оренди вимогам чинного законодавства України, останній не був позбавлений можливості звернутися до відповідача із пропозицією про внесення змін до договору оренди та приведення його у відповідність до норм Податкового кодексу України.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріали справи не містять жодних звернень Черкаської міської ради до Приватного підприємства "Добробуд-Черкаси" із відповідними пропозиціями, як не містять жодних пропозицій про прискорення укладення договору оренди землі, у зв'язку із прийняттям рішення Черкаською міської ради № 5-1149 від 16.09.2010.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують перегляд сторонами щорічної індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, обумовленої в договорі оренди землі від 14.11.2012, як і відсутні будь-які звернення від позивача до відповідача про необхідність здійснення такого перегляду.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач не довів порушення свого права чи невизнання такого права відповідачем, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по оплаті за землю за договором оренди від 14.11.2012 та упущеної вигоди на загальну суму 83 837,87 грн. задоволенню не підлягають.

Також, у зв'язку із порушенням зобов'язань по оплаті орендних платежів за договором оренди від 14.11.2012, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 1 996,73 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 129 Податкового кодексу України визначено, що пеня нараховується на суму боргу із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки НБУ.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 14 Договору передбачено, що за несвоєчасне внесення орендної плати стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, але не більше визначеної законом ставки пені за несвоєчасну сплату земельного податку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги позивач про стягнення пені є похідними від вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди від 14.11.2012, а тому оскільки в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 83 837,87 грн. відмовлено повністю за відсутності простроченого грошового зобов"язання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 1 996,73 грн.

Отже, підсумовуючи все вищевказане, приймаючи до уваги, що за приписами ст. ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись чинним законодавством України, суд апеляційної інтенції погоджується з судом першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача.

Серед іншого, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення заяви відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачем не порушено, і суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справи також відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційної скарги Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 у справі № 925/260/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 06.04.2017 у справі № 925/260/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/260/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

В.В. Куксов