Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

Іменем України

від 11 липня 2017 р. у справі № 927/431/17

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г. розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/431/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», вул. Музейна (Горького), 2, м. Чернігів, 14000

до відповідача: Чернігівської міської ради, вул. Магістрацька 7, м. Чернігів, 14000

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

ОСОБА_1, АДРЕСА_1;

ОСОБА_2, АДРЕСА_1;

ОСОБА_3, АДРЕСА_2;

ОСОБА_4, АДРЕСА_3;

ОСОБА_5, АДРЕСА_3;

ОСОБА_6, АДРЕСА_3;

ОСОБА_7, АДРЕСА_4;

ОСОБА_8, АДРЕСА_5;

ОСОБА_9, АДРЕСА_15;

ОСОБА_10, АДРЕСА_6;

ОСОБА_11, АДРЕСА_6;

ОСОБА_12, АДРЕСА_7

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

ОСОБА_13, АДРЕСА_8;

ОСОБА_14, АДРЕСА_5;

ОСОБА_15, АДРЕСА_9;

ОСОБА_16, АДРЕСА_10;

ОСОБА_17, АДРЕСА_11;

ОСОБА_18, АДРЕСА_11;

ОСОБА_19, АДРЕСА_12;

ОСОБА_20, АДРЕСА_12;

ОСОБА_21, АДРЕСА_12;

ОСОБА_22, АДРЕСА_13;

ОСОБА_23, АДРЕСА_13;

ОСОБА_24, АДРЕСА_14;

ОСОБА_25, АДРЕСА_14.

про визнання незаконним та скасування рішення від 24.03.2017

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Розмовенко О.Г. - адвоката (договір від 23.04.2017; ордер ЧН №015931 від 10.05.2017)

від відповідача: Сахарової К.О. - головного спеціаліста юридичного відділу (довіреність №1-24/372 від 05.04.2017), Федорова Д.В. (довіреність №1-28/654 від 12.06.2017)

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1 (особисто); ОСОБА_3 (особисто);, інші треті особи особисто або через представників в судове засідання не з'явились

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_13 (особисто); ОСОБА_14 (особисто); ОСОБА_15 (особисто); ОСОБА_16 (особисто), ОСОБА_18 (особисто); ОСОБА_20 (особисто); ОСОБА_23 (особисто); інші треті особи особисто або через представників в судове засідання не з'явились.

В судовому засіданні 11.07.2017 судом на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради від 24.03.2017 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28.12.1993 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» в частині».

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач у позовній заяві зазначає, що оспорюваним рішенням відповідача скасовано рішення виконкому Чернігівської міської ради від 28.12.1993 №285. При цьому, як стверджує позивач, приймаючи оскаржуване рішення, Чернігівська міська рада вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки міська рада не наділена повноваженнями визнавати акт органу місцевого самоврядування незаконним з мотивів його невідповідності Конституції або законам України.

Крім того, зазначаючи, що ПрАТ «Чернігівоблбуд» є власником квартир №№1,2,3,7,8,9,10,12,13,15,16,17,19,21,23,32,34 в будинку №40-а по вул.Войкова у м.Чернігові, позивач стверджує, що прийняте 24.03.2017 рішення міської ради, яке оспорюється, порушує його права власника.

В подальшому, в поданих в ході розгляду справи поясненнях від 10.05.2017, від 05.07.2017 позивач, посилаючись на судове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15.09.2015 у справі №750/4856/15а, зазначає, що рішення виконкому Чернігівської міської ради від 28.12.1993 №285 виконано в 1994 році шляхом видачі свідоцтва про право власності на вищевказані квартири, а тому припинило свою дію виконанням. Обгрунтовуючи порушення його права власності на квартири внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного рішення від 24.03.2017, позивач зазначає, що вказані квартири ніколи не перебували у державній або комунальній власності, а є колективною власністю, держава не втручається у здійснення власником права власності, а тому рішення органів місцевого самоврядування, на підставі яких виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав, не можуть бути в подальшому скасовані цими ж органами місцевого самоврядування.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, зазначаючи у відзиві на позов, що рішенням виконкому Чернігівської міської ради №285 від 28.12.1993 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність», порушено право громадян, що мешкали в квартирах, зазначених у рішенні виконкому, на житло. Крім того, за твердженням відповідача, питання скасування актів виконавчих органів ради вирішується на пленарних засіданнях ради, а відтак, за твердженням відповідача, визначена законодавством України компетенція міської ради при прийнятті оспорюваного позивачем рішення не порушена. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджує, що при прийнятті оспорюваного позивачем рішення "було скасовано не попереднє рішення міської ради, а рішення виконкому, який є іншим суб'єктом владних повноважень в системі органів місцевого самоврядування".

В додаткових поясненнях, наданих відповідачем в ході розгляду справи, відповідач зазначив, що рішення Чернігівської міськради, яке оскаржується позивачем в межах даної справи, не скасовує рішення виконкому від 28.12.1993 №285, а фактично спрямоване на надання оцінки відповідності Конституції України та чинному законодавству України певного акту, виданого виконавчим органом міської ради, яким було зобов'язано бюро технічної інвентаризації видати свідоцтва на право власності на певні об'єкти держаного житлового фонду. Обгрунтовуючи правомірність оспорюваного позивачем рішення, відповідач стверджує, що приписи чинного законодавства, зокрема, норми Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надають повноваження міській раді вирішувати питання місцевого самоврядування на власний розсуд, в тому числі надавати оцінку правомірності рішень, підконтрольних і підзвітних виконавчих органів міської ради. За твердженням відповідача, рішення виконкому Чернігівської міської ради «Про переведення жита тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» від 28.12.1993 №285 було прийнято з перевищенням встановлених повноважень, тобто протиправно, що і було константовано в рішенні міської ради від 24.03.2017 №18/VII-18. При цьому відповідач з посиланням на частину 1 статті 141, частину 1 статті 142 Конституції України, частину 2 статті 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985, яка ратифікована Україною на підставі Закону від 15.07.1997), стверджує, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу.

Крім того, відповідач пояснює, що рішення від 24.03.2017 прийнято у відповідності з процедурою порядку і підготовки розгляду питань, прийняття рішень, встановленою Регламентом Чернігівської міської ради. Підставою для внесення на розгляд пленарного засідання проекту рішення «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28.12.1993 року «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» стало письмове звернення депутата міської ради, до якого, окрім проекту рішення, була надана пояснювальна записка з нормативно-правовим обгрунтуванням необхідності прийняття такого рішення. На думку, відповідача, оскаржене позивачем рішенням не скасовує і не заперечує правовий ефект рішення виконкому Чернігівської міської ради від 28.12.1993 №285, а є результатом волевиявлення колегіального представницького органу, що діє від імені територіальної громади, та є формою заяви щодо певних обставин.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 в письмовій заяві від 16.06.2017 (т.1, а.с.148-149) зазначає, що рішення Чернігівської міської ради від 24.03.2017 про скасування рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28.12.1993 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» в частині» не порушує її права і обов'язки, а тому відповідає діючому законодавству.

В наданих до матеріалів справи колективних поясненнях треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (т.2, а.с.54-57) повідомили суд, що квартири, на які позивачу на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 28.12.1993 №285 видано свідоцтво про право власності, були виділені їм як державні квартири до 05.10.1993. На момент виділення цих квартир Чернігівський спеціалізований ремонтно-будівельний трест був державним підприємством і користувався державним майном на підставі договору оренди майна державного підприємства, укладеного з Чернігівським обласним управлінням житлово-комунального господарства Чернігівського облвиконкому. Орендне підприємство «Чернігівоблбуд» було зареєстровано лише 18.10.1993, вже після виділення квартир та їх заселення мешканцями. Тим самим, на думку третіх осіб, було порушено їх право на приватизацію житла.

В судовому засіданні, яке відбулось 11.07.2017, прийняли участь уповноважені представники сторін, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_3 - особисто, та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_18 ОСОБА_20, ОСОБА_23 - особисто.

Інші треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору, як на стороні позивача так і на стороні відповідача особисто або через уповноважених представників участі в засіданні господарського суду не прийняли, незважаючи на належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Приймаючи до уваги, що судом не визнавалась обов'язковою явка всіх третіх осіб в судове засідання, а відсутність цих осіб не є перешкодою для розгляду справи, тому суд продовжував розгляд справи по суті за відсутності третіх осіб та/або їх уповноважених представників.

Надаючи правову оцінку характеру спірних відносин, які впливають на визначення підвідомчості даної справи, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім, зокрема, спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Згідно зі статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму поширюється юрисдикція адміністративних судів. Отже, до підвідомчості судів адміністративної юрисдикції відносяться публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень віднесено до підвідомчості судів адміністративної юрисдикції. За своєю правовою природою публічно-правовий спір заснований на публічному праві між двома чи більше учасниками правовідносин, в яких хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень і позовна вимога у такому спорі зв'язана з положеннями публічного права. Разом з тим, якщо юридичною особою оспорюється правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який порушує права та охоронювані законом інтереси, основані на відносинах, що врегульовані Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, то такий спір є спором про право, який підлягає вирішенню в господарському суді. Відповідна правова позиція викладена у п.17 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справи господарським судам».

Приймаючи до уваги, що оскаржуючи рішення Чернігівської міської ради від 24.03.2017, позивач стверджує про порушення його права власності, суд вважає, що даний спір між сторонами є спором про право, а відтак дана справа має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Клопотання відповідача від 29.05.2017 про здійснення розгляду справи колегіальним складом суду судом відхилено з підстав його необгрунтованості.

Дослідивши в ході розгляду справи наявні у справі матеріли та докази, вислухавши пояснення представників сторін та присутніх третіх осіб, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

24 березня 2017 року на пленарному засіданні Чернігівської міської ради (відповідач у справі) прийнято рішення №18/VII-18 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28 грудня 1993 року «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» в частині» (далі за текстом - рішення міськради від 24.03.2017), в якому відповідач з посиланням на статті 8, статті 47 Конституції України, статей 25 та 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнав рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28 грудня 1993 року «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд в колективну власність» в частині зобов'язання бюро технічної інвентаризації видати тресту «Чернігівоблбуд» свідоцтво на право власності на квартири: двокімнатні №№2, 3, 7, 10, 15, 19, 23, 34; трикімнатні №№1, 9, 13, 17, 21; чотирикімнатні АДРЕСА_18 в місті Чернігові, таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України.

Проект вказаного рішення внесений на розгляд пленарного засідання Чернігівської міської ради на підставі звернення від 16.03.2017 депутата міської ради Воробйова С.О., до якого разом з проектом рішення надана пояснювальна записка з нормативно-правовим обгрунтуванням необхідності розгляду цього питання та прийняття відповідного рішення.

Оскаржуючи рішення відповідача від 24.03.2017 №18/VII-18, позивач в позовній заяві та в подальших поясненнях стверджує, що внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного рішення скасовано рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 28.12.1993 №285 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» (далі за текстом - рішення виконкому від 28.12.1993 №285), тим самим, на думку позивача, відповідач поставив під сумнів законність свідоцтва про право власності від 16.02.1994, що дає підстави для визнання недійсним цього свідоцтва, а отже порушує майнові права позивача як власника.

Саме з метою захисту свого порушеного права власника та охронюваного інтересу позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 24.03.2017 №18/VII-18 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28 грудня 1993 року «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» в частині».

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які можуть бути захищені, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

За змістом частини 7 статті 23 Господарського кодексу України спори про поновлення порушених прав суб'єктів господарювання внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вирішуються в судовому порядку.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм свідчить, що підставами для визнання акту органу місцевого самоврядування недійсним/незаконним є невідповідність такого акту вимогам чинного законодавства, визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, але при цьому обов'язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до частини 1 статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Оскільки позивач оскаржує рішення міськради з мотивів порушення його права власності на квартири, тому, виходячи із приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України, на нього покладається обов'язок доведення факту порушення внаслідок прийняття оспорюваного рішення його права та законного інтересу, яке може бути відновлено саме в обраний позивачем спосіб.

Як вбачається із матеріалів справи, 28 грудня 1993 року виконавчим комітетом Чернігівської міської Ради народних депутатів прийнято рішення №285 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність», відповідно до якого виконавчий комітет зобов'язав бюро технічної інвентаризації видати тресту «Чернігівоблбуд» свідоцтво на право власності на такі квартири: - двокімнатні АДРЕСА_20; трикімнатні АДРЕСА_19; чотирикімнатні АДРЕСА_18; трикімнатну АДРЕСА_17; двокімнатна АДРЕСА_16.

Підставою для прийняття вказаного рішення став висновок виконавчого комітету Чернігівської міської Ради народних депутатів про те, "що в 1993 році за кошти орендного підприємства тресту «Чернігівоблбуд» був збудований будинок і викуплені окремі квартири".

Проте, із змісту рішення виконкому від 28.12.1993 №285 не вбачається, який саме будинок, за якою адресою був збудований в 1993 році за кошти орендного підприємства тресту «Чернігівоблбуд» та які окремі квартири були викуплені.

Разом з тим, 16 лютого 1994 року виконавчим комітетом Новозаводської районної Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Чернігівської міської Ради народних депутатів №285 від 28.12.1993 видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, в якому засвідчено, що в цілому квартири АДРЕСА_1 дійсно належать тресту «Чернігівоблбуд» на праві приватної власності.

Згідно із реєстраційною карткою на документі про право приватної власності, вказані в свідоцтві квартири в цілому АДРЕСА_1 зареєстровані в Чернігівському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за трестом «Чернігівоблбуд», про що записано в реєстровій книзі №1 під реєстровим №1160 16.02.1994.

Таким чином, рішення виконкому від 28.12.1993 №285 фактично виконано 16 лютого 1994 року, а відтак вказане рішення виконкому вичерпало свою дію внаслідок його виконання, що не заперечується обома сторонами у справі.

Доводячи суду свою правову позицію щодо порушення внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення права власності позивача на квартири, перелік яких наведений у рішенні міськради від 24.03.2017, позивач посилається саме на свідоцтво про право приватної власності від 16.02.1994.

Проте, як свідчать матеріали справи, зокрема надані позивачем ОСОБА_30 довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого (т.1, а.с.183-187), за позивачем на день прийняття оскаржуваного рішення міськради від 24.03.2017 та на день звернення до суду з даним позовом - 26.04.2017 - зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на квартири АДРЕСА_1. При цьому, як вбачається із змісту вказаних довідок, підставою виникнення права власності на вказані квартири зазначено свідоцтво про право власності від 31.03.2010.

Крім того, згідно із Інформаційними довідками, виданими 12.06.2017 Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації», на квартири АДРЕСА_1 станом на 31.12.12 право власності зареєстровано за ПАТ «Чернігівоблбуд» (раніше трест «Чернігівоблбуд»).

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартири АДРЕСА_1 станом на день прийняття оскаржуваного рішення міськради від 24.03.2017 вибули із власності позивача, що також підтверджується наявними у справі договорами купівлі-продажу, свідоцтвами про право власності, а відтак оскаржуване рішення від 24.03.2017 щодо вказаних квартир не може порушувати права позивача як власника.

За своєю юридичною природою скасування акта органу місцевого самоврядування полягає у припиненні дії такого акту в часі.

Аналіз змісту рішення відповідача від 24.03.2017 свідчить, що в ньому відсутній будь-який висновок про припинення дії рішення виконкому від 28.12.1993 №285, а тому відсутні підстави для ствердження про скасування вказаного рішення виконкому.

З огляду на викладене суд не приймає до уваги позиція позивача, що рішенням відповідача від 24.03.2017 скасовано рішення виконкому від 28.12.1993 №285.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що рішення міськради від 24.03.2017 не містить ознаки, притаманні акту ненормативного характеру, а саме: в ньому відсутні конкретні приписи, не визначено кола осіб, яких стосується це рішення, а також в ньому не передбачаються способи та шляхи його застосування та/або виконання. За своїм змістом рішення міськради від 24.03.2017 є оцінкою колегіального представницького органу, яким є міська рада, рішення виконкому від 28.12.1993 №285, але без зазначення конкретних норм законодавства, яким, на думку відповідача, не відповідає це рішення, а тому не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Тобто, вказане рішення не має впливу на права позивача як власника квартир.

Відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на сторони покладений обов'язок доведення належними та допустимими доказами тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не надано суду доказів, на підставі яких суд може прийти до беззаперечного висновку, що рішення міськради від 24.03.2017 позбавляє позивача здійснювати права власника щодо квартир, які перебували у його власності на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Твердження позивача, що оспорюване рішення міськради від 24.03.2017 є підставою для оскарження свідоцтва про право власності від 16.02.1994 судом не приймається як довід порушення прав позивача, оскільки оскарження свідоцтва про право власності особою та/або особами, які вважають, що їх права порушені, не залежить від рішення органу місцевого самоврядування щодо акту іншого органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано свідоцтво про право власності.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи, громадяни, які в установленому законом порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених законодавчими актами України, державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Але, обраний позивачем спосіб відновлення свого порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає необхідність повторних звернень до суду.

Поданий позивачем позов про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради від 24.03.2017 №18/VII-18 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №285 від 28 грудня 1993 року «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» в частині» не виконує функцію захисту прав особи, оскільки не впливає на права позивача щодо здійснення ним правомочностей власника майна.

Приймаючи до уваги, що матеріалами справи не підтверджується факт порушення внаслідок прийняття оскаржуваного рішення прав позивача, як власника, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги є необгрунтованими, не направлені на захист права, а відтак в їх задоволенні належить відмовити повністю.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати в повному обсязі покладаються на позивача.

Керуючись ст.1, 33, 34, 36, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення підписано 17 липня 2017 року.

Суддя Т.Г.Оленич