ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Справа № 922/4682/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівАлєєвої І.В.,
Кравчука Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуХарківського приватного навчально-виховного комплексу "Благовіст" Харківської області
на постановуХарківського апеляційного господарського суду
від20.03.2017
у справі№922/4682/16
Господарського судуХарківської області
за позовомУправління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради
доХарківського приватного навчально-виховного комплексу "Благовіст" Харківської області
треті особи1.Державна фінансова інспекція в Харківській області 2.Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради
простягнення суми,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд за даним позовом Управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради (далі - позивач), просило стягнути з Харківського приватного навчально-виховного комплексу "Благовіст" Харківської області (далі-відповідач) 422621,14 грн., з яких: заборгованість з орендної плати - 131025,72 грн. за період із 01.01.2016 по 31.12.2016, заборгованість зі сплати податку на додану вартість (далі - ПДВ) - 87350,52 грн. за період із 01.01.2016 по 31.12.2016, сума ПДВ, яка нараховується на 100 % орендної плати і складає 204244,90 грн. за період з 08.2012 по 12.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати орендни, у зв'язку з чим на розмір заборгованості була нарахована сума ПДВ, а також сума ПДВ на заборгованість, що була стягнута з відповідача відповідним рішенням суду в іншій справі за інший період.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 (суддя Суслова В.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., судді Фоміна В.О., Шевель О.В.), позов задоволено повністю.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким залишити позов без розгляду, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідач у письмовому клопотанні просив відкласти розгляд касаційної скарги посилаючись на неможливість свого представника прийняти участь при її розгляді вказуючи на зайнятість в іншому судовому процесі.

Оскільки доказів неможливості забезпечити участь свого представника при розгляді касаційної скарги 12.07.2017 та зайнятості його в іншому судовому процесі не надано, тому правових підстав для задоволення клопотання немає.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак не використали наданого законом процесуального права на участь своїх представників у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної норм матеріального і процесуального права, а згідно статті 11111 ч.2 п.4 цього кодексу у постанові суду касаційної інстанції мають бути зазначені стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду, рішення, постанови апеляційного господарського суду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 22.08.2012 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №4950, відповідно до умов якого та згідно акта приймання-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 1456,43 к.м, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташовані за адресо: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 146-В та знаходяться на балансі позивача (балансоутримувач).

Низкою додаткових угод сторони продовжували термін дії договору.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, своє рішення про повне задоволення позову мотивував тим, що оскільки відповідач не здійснював у визначений договором строк оплату орендних платежів за спірний період, то сума боргу, яка утворилася, підлягає стягненню. При цьому суди зазначили, що сума орендних платежів підлягає оподаткуванню у встановленому законом порядку, а оскільки орендодавець не є платником податку на додану вартість, а таким платником є балансоутримувач, відповідач повинен оплатити позивачу заборгованість з орендної плати за договором враховуючи 100 % суми ПДВ.

Між тим, з висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Приписами статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 759 наведеного кодексу за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1).

Згідно частини першої статті 762 зазначеного кодексу за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною третьою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Із встановлених судами обставин справи вбачається, що орендна плата сторонами у договорі визначена без ПДВ.

Відповідно до приписів підпункту 9.1.3 статті 9 Податкового кодексу України до загальнодержавних податків належить, зокрема, податок на додану вартість.

Статтею 14 цього кодексу передбачено, що: податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (підпункт 14.1.178.); податкове зобов'язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді (підпункт 14.1.179.); податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181.); бюджетне відшкодування - це відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника (підпункт 14.1.18.)

Згідно пункту 191.1. статті 16 вказаного кодексу контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 193 цього Кодексу: 191.1.1. здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; 191.1.6. здійснюють контроль за правомірністю бюджетного відшкодування податку на додану вартість; 191.1.21. організовують роботу та здійснюють контроль за застосуванням арешту майна платника податків, що має податковий борг, та/або зупинення видаткових операцій на його рахунках у банку; 191.1.22. здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів; 191.1.24. здійснюють відстрочення, розстрочення та реструктуризацію грошових зобов'язань та/або податкового боргу, недоїмки із сплати єдиного внеску, а також списання безнадійного податкового боргу; 191.1.34. забезпечують визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов'язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

У даній справі оспорюється, зокрема, стягнення ПДВ.

Із викладеного вбачається, що порядок нарахування, сплати і повернення сум податків регулюється спеціальними нормами податкового законодавства, а спори з питань оподаткування не відносяться до компетенції господарських судів і вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 зі справи №24/135, та від 30.05.2011 зі справи № 14/209(02-4/4-14), які відповідно до приписів статті 11128 Господарського процесуального кодексу України має враховуватися судами.

Разом з тим, оскільки за приписами статті 1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а у даній справі спір виник саме між суб'єктами господарської діяльності, та виходячи із викладеного, позов у частині стягнення ПДВ задоволенню не підлягав.

За таких обставин судові рішення у частині нарахування та стягнення ПДВ підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові у цій частині.

Крім того, виходячи із встановлених судами обставин справи вбачається, що зазначений розмір орендної плати, який наведений у розрахунку до позовної заяви, який перевірили та з яким погодилися суди, сплачений відповідачем не був.

Відповідач цих обставин не спростував.

Отже судові рішення в частині стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 131025,72 грн., належить залишити в силі.

Крім того, у касаційній скарзі особа, що її подала, посилається на неможливість забезпечення явки свого уповноваженого представника для участі у розгляді справи у суді першої інстанції через те, що ухвалу місцевого господарського суду ним було отримано, як зазначено у касаційній скарзі, занадто пізно.

Однак доказів цього суду касаційної інстанції не надано.

Відтак порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з урахуванням тієї обставини, що провадження у справі ухвалою суду було порушено 28.12.2016, ухвалу суду було направлено учасникам процесу 29.12.2016, а рішення у справі було прийнято 16.01.2017, не доведено.

З урахуванням положень пп. 5 п. 2 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи із положень статті 49 частини 2-ї Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі належить покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, п.2, 11110 ч.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Харківського приватного навчально-виховного комплексу "Благовіст" Харківської області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 та рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 у справі №922/4682/16, у частині вирішення спору про стягнення податку на додану вартість скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В іншій частині Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді І.В. Алєєва

Г.А. Кравчук