РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2017Справа №910/8493/17

За позовом Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного

транспорту України «Укрзалізничпостач»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ»

Про визнання договору недійсним в частині

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Ковтонюк Ю.А. - по дов.

від відповідача: Харченко Р.М. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту «Укрзалізничпостач» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ» та відповідачів 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» про визнання недійсним договору від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ».

Ухвалою від 29.05.2017р. порушено провадження по справі №910/8493/17 та призначено розгляд справи на 26.06.2017р.

23.06.2017р. представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

23.06.2017р. представником відповідача 1 через відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву та клопотання про припинення провадження по справі.

Представник позивача у судовому засіданні 26.06.2017р. проти задоволення клопотання відповідача 1 про припинення провадження по справі надав заперечення.

Розглянувши клопотання відповідача 1 про припинення провадження по справі, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто, предмет спору не охоплюється ст.12 Господарського процесуального кодексу України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач 1 посилався на те, що договір від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, було укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» у межах процедури ліквідації відповідача 2 за наслідками проведення аукціону.

Отже, на думку, заявника, з огляду на те, що згідно приписів ч.8 ст.44 Закону України спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство, розглядуваний спір підлягає вирішенню у межах справи про банкрутство, а отже, провадження по справі №910/8439/17 підлягає припиненню.

За даними автоматизованої системи Діловодство спеціалізованого суду, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/7039/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ».

Проте, ухвалою від 07.06.2017р. провадження у справі № 910/7039/16 припинено.

Означена ухвала набрала законної сили у передбаченому чинним законодавством України порядку. Доказів її оскарження матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги, що на теперішній час провадження у справи №910/7039/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» є припиненим, з метою забезпечення доступу до правосуддя та дотримання принципів справедливого розгляду справи, що передбачений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні клопотання відповідача 1 про припинення провадження по справі.

Представник позивача під час розгляду справи 26.06.2017р. надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судовому засіданні 26.06.2017р. представником відповідача 1 було надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив відмовити в їх задоволенні.

У зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача 2, згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.06.2017р. було оголошено перерву до 10.07.2017р.

Представником позивача 10.07.2017р. через відділ діловодства суду було подано заперечення на відзив, додаткові пояснення по справі та заяву про уточнення позовних вимог.

Судом було прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог, в якій вказаний учасник судового процесу просив визнати недійсним договір від 28.03.2017р. купівлі-продажу грошових вимог в частині купівлі-продажу права грошової вимоги у розмірі 4035364,89 грн до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», що виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-003614-01 від 16.01.2014р. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, позивач має право до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Одночасно, відповідно до п.3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У п.3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 Господарського процесуального кодексу України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Подана представником позивача заява за своєю правовою природою є заявою про зміну предмету позову, відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, а отже, прийнята судом.

Представником відповідача 07.07.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про припинення провадження у справі в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ». Вказане клопотання було розглянуто та задоволено судом з урахуванням наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п.6 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 4.7 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що за наявності відомостей про припинення діяльності суб'єкта господарювання, який є стороною у справі, господарському суду слід враховувати таке. Відповідно до частини сьомої статті 59 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Отже, при вирішенні питання щодо припинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд повинен перевірити відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У справах про визнання недійсним акта, раніше виданого ліквідованим органом, господарський суд вправі замінити його іншим органом, на який покладено видання відповідних актів.

Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв'язку з її смертю є підставою для припинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Як свідчить наявний в матеріалах справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, 26.06.2017р. до реєстру було запис №4028858 про припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ».

Отже, керуючись приписами п.6 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що провадження по справі в частині позовних вимог до відповідача 2 підлягає припиненню, а отже, клопотання відповідача 1 - задоволенню.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.07.2017р. було оголошено перерву до 17.07.2017р.

Ухвалою від 10.07.2017р. припинено провадження по справі №910/8493/17 в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ».

У судовому засіданні 17.07.2017р. представником позивача було надано усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд залишити позов без задоволення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 17.07.2017р.

В судовому засіданні 17.07.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2014р. між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту «Укрзалізничпостач» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» (постачальник) було укладено договір поставки №ЦХП-14-00314-01, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо, яке відповідає вимогам ДСТУ 4840:2007 або ДСТУ 3868-99), назване у подальшому «товар», найменування, марка та кількість якого вказується у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах що викладені у цьому договорі.

За умовами п.2.3 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. сторони планують за цим договором поставити товар на суму 1 093 500 000 грн, крім того, податок на додану вартість 20% - 218 700 000 грн, на загальну суму 1 312 200 000 грн.

У п.11.1 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. контрагенти погодились, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватись третім особам без письмової згоди іншої сторони договору.

Термін дії даного правочину встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2014р., а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника - до повного виконання (п.12.2 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р.).

Відповідно до п.12.4 вказаного договору права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною письмовою згодою сторін.

28.03.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом.

Згідно п.1.1 договору від 28.03.2017р. на умовах цього правочину у відповідності до протоколу про проведення аукціону №1 від 28.03.2017р., складеного організатором аукціону - Товарною біржею «Феміда», продавець зобов'язується передати покупцю права грошових вимог від третіх осіб (права вимоги). Опис вимог наведено у додатку №1 до цього договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2, 3 ст.656 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За умовами п.1.3 договору від 28.03.2017р. вартість прав вимоги, які є предметом цього договору, визначена шляхом проведення аукціону та згідно з протоколом №1 становить 77 688,26 грн.

Згідно змісту додатку №1 «Опис грошової вимоги» до договору від 28.03.2017р. за вказаним правочином продається: право грошової вимоги у розмірі 10 912,79 грн від Товариства з обмеженою відповідальністю «АДОНІС КОНСАЛТІНГ», що виникло на підставі договору про купівлю-продаж пального та його відпуск за електронною карткою №01/03-1/2014 від 01.03.2014р. з подальшими змінами та додатками; право грошової вимоги у розмірі 4 035 364,89 грн від Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту «Укрзалізничпостач», що виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. з подальшими змінами та доповненнями.

Вказаний правочин з боку покупця підписано директором Харченком Р.М., а з боку продавця - ліквідатором Якубовим О.А. та скріплено печатками господарських товариств.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту договору від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, скріплено договір підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено.

Наразі, посилання представниками відповідача на те, що вказаний вище договір за своєю правовою природою є договором факторингу, суд до уваги не приймає як такі, що є безпідставними та юридично неспроможними. При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 стю1078 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Одночасно, ч.1 ст.1084 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договорів цесії та купівлі-продажу, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої Цивільного кодексу України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Одночасно, ч.1 ст.655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч.2 ст.656 Цивільного кодексу України)

На відміну від договору купівлі-продажу та відступлення права вимоги договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 06.07.2015р. та від 13.04.2016р. Верховного Суду України по справах №6-301-цс15, №3-238гс16 та у постановах від 20.09.2016р., від 19.04.2016р. Вищого господарського суду України по справах №925/949/15 та №5021/2509/2011.

Проте, у даному випадку посилання представника відповідача на те, що фактично плата за договором, яку отримує покупець, виражається у різниці між реальною ціною вимоги та ціною, передбаченою у правочині, ніяким чином не змінює правової природи договору від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог. Наразі, умови останнього не свідчать про волю сторін щодо виникнення правовідносин з фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів

До того ж, як вказувалось вище, ч.1 ст.1084 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Однак, такої умови укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» правочин не містить.

Крім того, судом також зазначалось, що означений договір укладено в межах процедури банкрутства Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» на підставі - протоколу про проведення аукціону №1 від 28.03.2017р., складеного організатором аукціону - Товарною біржею «Феміда» в порядку реалізації (продажу) майна боржника, що визначений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Одночасно, наведені у відзиві на позов посилання на практику Верховного Суду України не спростовують висновків суду щодо правової природи спірного правочину, оскільки у наведених вказаним учасником постановах спір між сторонами виник з відмінних, ніж у межах справи №910/8493/17, правовідносин.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що укладений 28.03.20217р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРГАН КЕПІТАЛ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» договір є саме договором купівлі-продажу права вимоги.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов, заявник посилався на те, що право вимоги до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», що виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-003614-01 від 16.01.2014р., не могло бути відчужено на користь відповідача без попередньої письмової згоди позивача, оскільки умовами вказаного правочину передбачено, що права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною письмовою згодою сторін.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вказувалось вище, за приписами ч.ч.1, 2, 3 ст.656 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.11.1 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. контрагенти погодились, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватись третім особам без письмової згоди іншої сторони договору.

Відповідно до п.12.4 вказаного договору права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною письмовою згодою сторін.

З аналізу наведених норм слідує, що, за загальним правилом, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.

Утім, враховуючи, що норма ст.516 Цивільного кодексу України має диспозитивний характер, сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні або ж взагалі обумовити заборону на відступлення права вимоги. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 03.07.2014р. та від 14.05.2014р. Вищого господарського суду України по справах №910/12929/13 та №922/846/13-г.

Зі змісту договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. вбачається, що контрагентами фактично було передбачено необхідність отримання кредитором такої згоди від боржника.

Наразі, посилання відповідача в якості заперечення проти позову на приписи ч.1 ст.1080 Цивільного кодексу України, згідно якої договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, суд до уваги не приймає, оскільки норми законодавства, що регулюють факторинг, до спірних правовідносин не застосовуються, з огляду на те, що спірний правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Суд зазначає, що у даному випадку наявність у договорі №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. обмеження стосовно відступлення права вимоги та його недотримання не може бути достатньою підставою для визнання недійсним договору від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, з огляду на наступне.

За даними автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/7039/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА КОМПАНІЯ».

Постановою від 16.05.2016р. Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша паливна компанія» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії -Ягубова О.А.

Ухвалою від 07.06.2017р. Господарського суду міста Києва по справі №910/7039/16 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша паливна компанія»; ліквідовано банкрута - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша паливна компанія», як юридичну особу у зв'язку з банкрутством.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів визначено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

За приписами ч.1 ст.38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Частинами 1 та 2 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі. Вибір способів продажу активів здійснюється ліквідатором з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною. Ліквідатор організовує проведення аукціону з продажу активів банкрута з урахуванням вимог цього Закону. На аукціоні можуть продаватися: основні засоби (нерухомість, незавершене будівництво, транспортні засоби, будівельні матеріали тощо); відокремлений структурний підрозділ банкрута як частина цілісного майнового комплексу; необоротні активи банкрута; дебіторська заборгованість на умовах договору про відступлення права вимоги банкрута.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство, останній перебуває в особливому правовому режимі, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Правої позиції щодо пріоритетності застосування норм законодавства про банкрутство перед іншими законодавчими актами наведено у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015р. у справі №916/2019/13, від 23.12.2015р. у справі №903/33/15, від 27.01.2016р. у справі № Б11/009-12, від 25.05.2016р. у справі № 17-7/355-10-3625, від 19.10.2016р. у справі №903/623/13, висновки, наведені у яких, згідно зі ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх судів України.

Як вказувалось судом, спірний правочин було укладено на підставі протоколу про проведення аукціону №1 від 28.03.2017р., складеного організатором аукціону - Товарною біржею «Феміда» в порядку реалізації (продажу) майна боржника, що визначений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Суд зазначає, що оскільки відчуження права вимоги до позивача за спірним правочином було вчинено в межах процедури банкрутства, у даному випадку порушення загальних норм права щодо відступлення права вимоги та умов договору щодо заміни кредитора у зобов'язанні не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного за результатами аукціону з продажу майна боржника, оскільки у такому випадку майно (право вимоги до боржника) вибуло з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша паливна компанія» у примусовому порядку поза його волі згідно норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Аналогічну правову позицію наведеного у постанові Вищого господарського суду України від 23.11.2016р. по справі №908/997/16.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, посилання заявника на те, що продаж грошової вимоги у розмірі 4 035 364,89 грн від Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту «Укрзалізничпостач», що виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014р. з подальшими змінами та доповненнями, було вчинено без погодження боржника, не вказують на наявність достатніх підстав для визнання договору від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, недійсним в частині відчуження права вимоги до заявника.

За таких обставин, з огляду на наведене вище у сукупності, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності достатніх підстав для визнання недійсним договору від 28.03.2017р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, в частині відчуження права вимоги до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», суд дійшов висновку щодо відмови в задоволення позову останнього.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

21.07.2017 р.

Суддя О.М. Спичак