ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Справа № 923/23/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі Крутьковій В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державної дослідно-експериментальної Агрофірми "Асканія-Нова" ( місцезнаходження 75230, смт.Асканія-Нова Чаплинського р-ну Херсонської області,

до: Відповідача-1: Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області, смт.Чаплинка Чаплинського р-ну Херсонської області

Відповідача-2 : відділу Держгеокадастру Чаплинського р-ну Херсонської обл.

до Відповідача-3: Селищної ради смт.Асканія Нова Чаплинського району Херсонської області смт. Асканія-Нова Чаплинського р-ну Херсонської області,

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

- Державне підприємство дослідного господарства інституту тваринництва степових районів ім.Іванова "Асканя-Нова"УААН Національного наукового селекційно-генетичного центру з вівчарства (),

- комунальне підприємство "Колос" Чаплинської районної ради () -- ТОВ "Торговий дім "Долинське" (),

- Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області ( )

про скасування розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407, визнання дійсними державних актів на користування землею, зобов'язання повернути у користування земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії

за участю представників сторін:

від позивача - ліквідатор а/к ОСОБА_1

від відповідача-1 - не з'явились

від відповідача 2 - не з'явились

від відповідача 3 - не з'явились

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору -

- ТОВ "Торговий дім "Долинське" - ОСОБА_2 дов.б/н від 26.04.2017

- Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області - не з'явились;

- Державне підприємство дослідного господарства інституту тваринництва степових районів ім.Іванова "Асканя-Нова"УААН Національного наукового селекційно-генетичного центру з вівчарства - ОСОБА_3 дов. № 56 від 31.03.2017;

- комунальне підприємство "Колос" Чаплинської районної ради - не з'явились

в с т а н о в и в:

Державна дослідно-експериментальна Агрофірма "Асканія-Нова" звернулась до господарського суду з позовом до Відповідача-1 : Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області, Відповідача-2 : відділу Держгеокадастру Чаплинського району Херсонській області, Відповідача-3 : Асканія-Нова селищної ради

та просить суд прийняти рішення, яким :

- скасувати розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407,

- визнати дійсними державні акти на право користування землею серія Б №036788, серія Б №036789;

- зобов'язати Чаплинську районну державну адміністрацію Херсонської області (вул. Грушевського, буд. 87, смт. Чаплинка, Чаплинський р-н, Херсонська обл., 75200) та Асканія-Нова селищну раду (вул. Соборна, буд. 28, смт. Асканія-Нова, Чаплинський р-н, Херсонська обл., 75230, ) повернути державній дослідно-експериментальній агрофірмі «Асканія-Нова» (смт. Асканія-Нова, Чаплинський р-н, Херсонська обл., 75230, ) у користування земельну ділянку загальною площею 7145 га, у межах, зазначених у державних актах на користування землею серія Б №036788, серія Б №036789;

- зобов'язати відділ Держгеокадастру Чаплинського району Херсонській області (вул. Грушевського, буд. 44, смт. Чаплинка, Чаплинський р-н, Херсонська обл., 75200) внести відповідні зміни у земельно-облікову документацію, а саме: у частині відновлення права державної власності на земельну ділянку загальною площею 7145 га, у межах, зазначених у державних актах на користування землею серія Б № 036788, серія Б №036789 в особі державної дослідно-експериментальної агрофірми «Асканія-Нова» (смт. Асканія-Нова, Чаплинський р-н, Херсонська обл., 75230, ).

Ухвалою від 10.01.2017р. (т.1,а.с.1) суд прийняв позовну заяву, порушив провадження у справі та призначив справу до розгляду на 07.02.2017р.

Цією ж ухвалою суд зобов'язав Позивача: надати належні та допустимі докази правового статусу спірних земель як особливо цінних, перелік осіб (з поштовими адресами та ідентифікаційними кодами) які наразі є користувачами або власниками спірних земельних ділянок. Відповідачам: письмові відзиви на позов з документальним обґрунтуванням викладених в ньому обставин, копії статутних та реєстраційних документів.

Ухвалою від 07.02.2017р .( т.1, а.с. 55-56) , у зв'язку з неявкою усіх учасників провадження та ненаданням ними витребуваних документів, суд розгляд справи відклав на 21 лютого 2017року, явку в засідання представників сторін з доказами про повноваження, визначеними ст. 28 ГПК України, визнав обов'язковою, зобов'язав сторони надати :Позивачу: належні та допустимі докази правового статусу спірних земель як особливо цінних, перелік осіб (з поштовими адресами та ідентифікаційними кодами) які наразі є користувачами або власниками спірних земельних ділянок ; Відповідачам-2, - 3 письмові відзиви на позов з документальним обґрунтуванням викладених в ньому обставин, копії статутних та реєстраційних документів.

Ухвалою від 21.02.2017р. (т.2, а.с.53-55) суд розгляд справи відклав на 06 березня 2017 р., явку в засідання представників сторін з доказами про повноваження, визначеними ст. 28 ГПК України, визнав обов'язковою, залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство дослідного господарства інституту тваринництва степових районів ім.Іванова "Асканя-Нова"УААН Національного наукового селекційно-генетичного центру з вівчарства (), комунальне підприємство "Колос" Чаплинської районної ради (), ТОВ "Торговий дім "Долинське" (), Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області ( ).

Обставини справи, додаткові докази та пояснення, надані сторонами на день судового засідання, про заявлення мотивованих клопотань учасників провадження для відкладення розгляду справи відображено в тексті ухвали. Зокрема, суд на підставі даних позивача про перелік осіб, які наразі є користувачами або власниками спірних земель (т.1, а.с.57 - 247, т.2. а.с.1 - 50 ) залучив зазначених осіб до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою від 06.03.2017р. (т.2, а.с.87-90) суд ухвалив розгляд справи здійснити за межами ст. 69 ГПК України у розумні строки, з урахуванням приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейської конвенції з прав людини), розгляд справи відкласти на 04 квітня 2017 року.

Обставини справи, додаткові докази та пояснення, надані сторонами на день судового засідання, про заявлення мотивованих клопотань учасників провадження для відкладення розгляду справи відображено в тексті ухвали.

Ухвалою від 04.04.2017р. (т.2, а.с. 136 - 138) суд розгляд справи відклав на 26 квітня 2017 року, зобов'язав всіх учасників провадження надати до суду докази законних підстав користування та /або прав власників спірних земельних ділянок, а також письмові пояснення з описом відношення до позовних вимог, обґрунтуванням такого відношення, докази на обґрунтування позиції у спорі, витяги зі статуту та з ЄДР щодо юридичного статусу. Обставини справи, додаткові докази та пояснення, надані сторонами на день судового засідання, про заявлення мотивованих клопотань учасників провадження для відкладення розгляду справи відображено в тексті ухвали.

Ухвалою від 26.04.2017р. (т.2, а.с.161-164 ) суд відклав розгляд справи на 25 травня 2017р., повторно зобов'язав усіх учасників провадження надати до суду докази законних підстав користування та /або прав власників спірних земельних ділянок, а також письмові пояснення з описом відношення до позовних вимог, обґрунтуванням такого відношення, докази на обґрунтування позиції у спорі, витяги зі статуту та з ЄДР щодо юридичного статусу. Обставини справи, додаткові докази та пояснення, надані сторонами на день судового засідання, про заявлення мотивованих клопотань учасників провадження для відкладення розгляду справи відображено в тексті ухвали.

Ухвалою від 25.05.2017р. (т.2, а.с.173-176) суд розгляд справи відклав на 05 липня 2017 р. Обставини справи, додаткові докази та пояснення, надані сторонами на день судового засідання, про заявлення мотивованих клопотань учасників провадження для відкладення розгляду справи відображено в тексті ухвали.

Відповідач-3 Асканія-Нова селищна рада подала заяву від 17.01.2017р. № 45/02-11 (т.1, а.с.41-42, т.2. а.с.66, а.с.93) про розгляд справи без участі її представника на підставі наявних у справі письмових доказів.

Відповідач-1 надав відзив на позов (від 20.01.2017р. № 03/Сп-923/23/17 - т.1, а.с.43-47), вважає, що позовні вимоги не містять належного обґрунтування, не доведено у чому полягає порушення прав позивача. У відповідності до Земельного кодексу України до особливо цінних земель, зокрема, відносяться землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів (пункт «в» частини першої статті 150 Кодексу).

З наданого до позовної заяви Статуту агрофірми і витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що у позивач за організаційно-правовою формою є державним сільськогосподарським підприємством, яке здійснює господарську діяльність з кінцевою метою - отримання прибутку, про що свідчать види діяльності.

За таких умов відсутні правові підстави вважати позивача установою або закладом, про які зазначається у згаданій законодавчий нормі (стаття 150 ЗК України). У зв'язку з цим мають вважатись безпідставними посилання позивача на потребу у відповідному погодженні при припиненні права користування земельною ділянкою.

При цьому необхідно зважити, що з серпня 2005 року від Національної академії аграрних Наук України (засновник агрофірми) ніяких заперечень з цього приводу не надходило.

Відповідач-1 вважає, що позовні вимоги стосуються правомірності нормативного акту органу виконавчої влади у сфері публічно-правових відносин, тому дана справа має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Згідно положень ст. 104 КАС України, до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 розтлумачено, що положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно ч. 2 ст. 18 КАС України адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади.

Також Відповідач-1 зазначив, що згідно ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Встановлений термін позивачем не дотримано без зазначення поважних причин.

Враховуючи наведене, та у відповідності до ч.2 ст.18, ч.ч 1,2 ст. 99 КАС України, Відповідач-1 просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та у зв'язку з перевищенням строку давності без поважних причин або залишити позов без розгляду через підсудність справи суду адміністративної юрисдикції.

Відповідач-1 просить також розглядати позов у відсутності представника районної державної адміністрації.

Листами від 21.02.2017р. № 03/Сп923/23/17 (т.2, а.с.56-63, 67-70), від 02.03.2017р. № 03/Сп923/23/17 (т.2,а.с.64-65) Відповідач-1 доповнив відзив на позов , зазначивши, що підставою для видання оскарженого розпорядження від ЗО серпня 2005 року № 407 була добровільна відмова підприємства (самостійне волевиявлення землекористувача), пов'язана з неможливістю (небажанням) подальшої експлуатації належної йому на праві користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення, у зв'язку з банкрутством цієї юридичної особи. Така відмова вважається самостійним волевиявленням землекористувача. Таким чином підприємство в порядку доброї волі використало своє право на відмову від наданого йому речового права, через що в період видання вказаного розпорядження не порушені права землекористувача.

Частиною 3 статті 142 Земельного кодексу України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Аналогічна підстава також передбачена статтею 141 Земельного кодексу України, якою визначено вичерпний перелік самостійних спеціальних підстав припинення права користування земельною ділянкою.

В наданих тезах виступу представника (т.2, а.с.151 - 155) відповідач-1 зазначив ще раз про вищенаведені підстави необгрунтованості позовних вимог та зазначив про застосування судом позовної давності до спірних правовідносин.

У відзиві, наданому 05.07.2017р. ( лист від 04.07.2017р. № 05/Сп-923/23/17) Відповідач-1 додатково повідомив мотиви, з яких не визнає позовні вимоги.

Так, відповідач-1 зазначив, що Кодексом адміністративного судочинства України визначено, що розгляд судових справ у сфері публічно-правових відносин з органами державної владик їхніми посадовими і службовими особами при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень віднесено до компетенції та завдань адміністративного судочинства ( ч.1 ст.2 Кодексу).

Згідно ч.2 ст.2 цього Кодексу до адміністративних судів мають оскаржуватись будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно припису статті 3 цього Кодексу, справою адміністративної юрисдикції вважається - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким чином, відповідач-1 вважає, що дана справа підсудна суду загальної юрисдикції, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ ( п.п.1, 6 ч. 1 ст. 3 Кодексу).

Статтею 17 цього Кодексу передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини 2 статті 17 Кодексу). В даній справі публічно-правовий спір стосується спору юридичної особи із суб'єктом владних повноважень.

Таким чином предметом оскарження в господарському суді по даній справі є ненормативний правовий акт, виданий, суб'єктом владних повноважень з приводу реалізації повноважень у сфері управління, а саме розпорядження голови районної державної адміністрації, на підставі якого припинено право користування земельною ділянкою. Крім того, зважаючи, що дію цього розпорядження вичерпано, фактично відсутній предмет спору. Згідно статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в межах повноважень керівники цих органів приймають відповідні розпорядження, які можуть бути виражені у формі нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії.

Нормативно-правовим актом визнається виданий уповноваженим державним органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово,

Актом індивідуальної дії вважається виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації його повноважень, які породжують права та обов'язки у того суб'єкта, якому вони адресовані.

Загальною ознакою розпоряджень голів районних державних адміністрацій, прийнятих у сфері публічно-правових відносин є обов'язковість їх приписів для відповідного суб'єкта, дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп по справі № 3/35-313 вказано, що «...за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 по справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України грунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремого суб'єкта і після реалізації вичерпують свою дію. Судовий захист прав, свобод або інтересів можливий лише за умови наявності відповідного порушення суб'єктом владних повноважень на момент звернення до суду, при цьому порушення має бути реальним.

В постанові Верховного Суду України від 05 березня 2012 року (головуючий суддя Панталієнко П.В.), що прийнято по справі за позовом до Севастопольської міської державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, зокрема зазначається, що розпорядження голови місцевої державної адміністрації є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, тому не може бути в подальшому скасоване.

Аналогічна правова позиція, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року за № 7-рп/2009, викладена в постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової падати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року по справі про визнання протиправним та скасування рішення. Згідно цієї постанови відповідно до статей 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України відмовлено у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України.

В пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 зазначається, що до ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі з укладення договору оренди землі.

З наведеного слідує, що оскаржене за позовом розпорядження органу виконавчої влади є актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, оскільки розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407 застосовується одноразово і з прийняттям якого виникли правовідносини, пов'язані з припиненням певних суб'єктивних прав.

В даному випадку позов має визнаватись безпідставним, оскільки рішення суб'єкта владних повноважень вичерпало свою дію шляхом виконання. До того ж, виникли підстави для закриття провадження по справі.

З аналогічного питання 01.04.2010 року Рішенням Конституційного Суду України розтлумачено, що положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Відтак, відповідач-1 вважає, що позивачу належало згідно положень ст. 104 КАС України звертатись до адміністративного суду.

Відповідач-1 наголошує, що в позовній заяві відсутнє посилання, а також не додано документ, на підставі саме якого позивачем здійснювалось користування землею.

Проте, з цього приводу з'ясовано, що на протязі періоду здійснення господарської діяльності Державна дослідно-експериментальна агрофірма «Асканія-Нова» не отримувала документу на право користування землею, у тому числі за формою встановленою постановою Верховної Ради України від 13.03.1992р. № 2201- ХII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею».

Згідно статуту агрофірми та відповідно до організаційно-правової форми позивач є суб'єктом господарювання, статутна діяльність якого спрямована на отримання прибутку, до того ж, крім відсутності відповідного державного акта на землю, в користуванні даної юридичної особи не знаходилась земельна площа, про яку зазначається в пункті «в» частини першої статті 150 Кодексу Земельного кодексу України ( особливо цінні землі - «землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів».

Позивач не є установою у розумінні статті 150 Земельного кодексу України), тому не потрібно відповідне погодження Верховної Ради України при припиненні права користування позивача земельною ділянкою.

Про ці обставини., починаючи з серпня 2005 року, відомо Національній академії аграрних Наук України (засновник агрофірми), у віданні якої до банкрутства перебувала агрофірма. Заперечень з приводу припинення користування землею від Академії не надходило.

Частиною 3 статті 142 Земельного кодексу України передбачено, цю припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача, здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, ці положення дотримано.

Статтею 141 Земельного кодексу України також передбачена аналогічна підстава, як самостійний привід для припинення права користування земельною ділянкою.

Господарським процесуальним кодексом України передбачено, що суд припиняє провадження у справі якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України (пункт І частини першої статті 80 Кодексу).

Враховуючи наведене, та у відповідності до ст.ст.59,77, 80 ГПК України, ст.17, ч.2 ст.18, ч.ч 1,2 ст. 99 КАС України, Відповідач-1 просить припинити провадження через підсудність даної справи суду іншої юрисдикції в порядку адміністративного судочинства або відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та у зв'язку з перевищенням строку давності без поважних причин.

Третя особа Державне підприємство дослідного господарства інституту тваринництва степових районів ім.Іванова "Асканя-Нова" УААН Національного наукового селекційно-генетичного центру з вівчарства надала копію листа згоди Державної дослідно-експериментальної агрофірми "Асканія-Нова" від 05.07.2001р. , від 05.07.2001р. № 05-285 про згоду на виведення із землекористування агрофірми 2491 га сільськогосподарських угідь та передачі їх дослідному господарству "Асканійське Інституту олійних культур " (т.2, а.с.77, 78), постанови Президії Української академії аграрних наук від 09.07.2001р. протокол № 10 "Про вилучення землі із землекористування Державної дослідно-експериментальної агрофірми "Асканія-Нова" та передачу основних фондів і обігових коштів " (т.2, а.с.79).

Також зазначена третя особа надала додаток до відзиву (т.2, а.с.131 - 132), проти позову повністю заперечує. Так, зазначає, що позивач на момент прийняття спірного розпорядження та припинення землекористування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України за № 816 від 02.06.2003р. позивач був переданий з підпорядкування Української академії аграрних наук до сфери управління Міністерства аграрної політики України. Відтак, Статут позивача не можна вважати дійсним та керуватися його положеннями, оскільки він суперечить вищезазначеній постанові Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідно до п.п. «в», «г», п. 1 ст. 150 ЗК України, на який посилається в позові позивач, до особливо цінних земель відносяться землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Отже, взявши до уваги Постанову КМУ № 816 від 02.06.2003 р., якою позивач був переданий з підпорядкування Української академії аграрних наук до сфери управління Міністерства аграрної політики, позивач з 2003 р. не має статусу та порядкування науково-дослідним установам, а землі, що знаходились у його користуванні, не мали статусу дослідних полів, земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

Фактично, на підставі викладеного, висновки, викладені позивачем в позовній заяві, про те що на землі позивача поширюються положення п.2 ст. 150 Земельного кодексу України , в якому зазначено , що припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пунктах "в" та "г" частини першої цієї статті, добровільна відмова від користування ними або їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України - є хибними та надуманим.

Третя особа ДПДГ ІТСР «Асканія-Нова» вважає, що позивач, на момент припинення права користування земельною ділянкою був підпорядкований Міністерству аграрної політики України, а землі позивача мали статус земель сільськогосподарського призначення. Відтак, зважаючи на викладене, права позивача в момент припинення землекористування жодним чином порушені не були, а процедура припинення землекористування була проведена в рамках діючого законодавства.

Крім того, відносно дій керівництва позивача щодо відмови від користування земельною ділянкою, було порушено кримінальне провадження, але після проведеного слідства, кримінальне провадження було закрито, у зв'язку з відсутністю в діях керівництва позивача складу злочину.

В позовній заяві позивач також зазначив, що рішення відповідача-1 суперечить положенням Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки позивач на момент припинення користування перебував у процедурі розпорядження майном, відносно позивача 23.05.2003 р. господарським судом Херсонської області було порушено справу про банкрутство , що відчуження активу боржника (позивача) відбулося без згоди розпорядника майна.

Втім, вказане твердження також не відповідає дійсності, оскільки в оскаржуваному Розпорядженні № 407 чітко вказано, що у зв'язку з реорганізацією підприємства позивача, враховуючи добровільну відмову від права користування земельною ділянкою, відповідач-1 вирішив припинити право користування земельною,

Тобто, на момент розпорядження майном боржника, на підприємстві діяв керівник, який мав всі законні підстави відмовитися від права користування земельною ділянкою, ним використане вказане право, відповідно він діяв в рамках законодавства, що стосується розпорядника майна, оскільки він не вжив заходів щодо зупинення процесу відмови від земельної ділянки.

Зважаючи на викладене, просить відмовити позивачу у задоволенні вимог за їх необґрунтованістю.

Окрім викладеного, Державне підприємство «Дослідне господарство Інституту тваринництва степових районів імені ОСОБА_4 «Асканія-Нова» Національного наукового селекційно-генетичного центу з вівчарства» надало до суду довідку про стан родючості грунтів , видану Державною установою "Інститут охорони грунтів України " 20 червня 2017 року, про те, що земельні ділянки які знаходяться в його постійному користуванні площею - 9832,57 га, на території ОСОБА_5 селищної ради Чаплинського району Херсонської області. Земельні ділянки є виробничими полями цього підприємства. Дослідні поля в цьому підприємстві відсутні. Ґрунтовий покрив земельних ділянок представлений темно-каштановими слабо солонцюватими важкосуглинковими і легкоглинистими ґрунтами, з невеликим вкрапленням лучно-каштанових солонцюватих важкосуглинкових і легкоглинистих ґрунтів.

Узагальнення матеріалів агрохімічної паспортизації 2004, 2009, 2014 років свідчить про те, що дані земельні ділянки не відносяться до особливо цінних земель та не належать до типів грунтів, вказаних в пп. «а» п. 1 ст. 150 Земельного кодексу України.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області надала пояснення (т.2, а.с.80 - 81) не погоджується з позовними вимогами в частині залучення Головного управління до участі у справі в якості третьої особи, яку позивач просить зобов'язати внести зміни у земельно-облікову документацію в частині відновлення права державної власності на земельну ділянку виходячи із наступного.

Пунктом 35 Закону України від 16 жовтня 2012 року № 5461-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Міністерства юстиції України, Міністерства культури України, інших центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується через відповідних міністрів, а також Державного космічного агентства України», внесено зміни до Закону України від 01 липня 2004 р. № 1952- ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до зазначених змін, з 01 січня 2013 року, здійснення державної реєстрації прав, покладено на органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Таким чином Головне управління не є уповноваженим органом, який може здійснювати державну реєстрацію прав чи скасовувати державну реєстрацію прав відповідно до вимог закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Враховуючи викладене, Головне управління не погоджується із позовними вимогами в частині залучення Головного управління до участі у справі в якості третьої особи, яку позивач просить зобов'язати внести зміни у земельно-облікову документацію в частині відновлення права державної власності на земельну ділянку та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовної вимоги в частині зобов'язання Головного управління внести зміни у земельно-облікову документацію в частині відновлення права державної власності на земельну ділянку, покладаючись по вирішенню інших позовний вимог на розсуд суду.

Третя особа комунальне підприємство "Колос" Чаплинської районної ради надала відзив на позов (т.2, а.с.97-129), проти позову повністю заперечує у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності без поважних причин, та надав копії державних актів, на підставі яких КП Колос є постійним користувачем земельних ділянок загальною площею 2403,84 га.

Третя особа ТОВ "Торговий дім "Долинське" надала відзив (т.2, а.с.133), проти позову повністю заперечує у зв'язку з наявністю добровільної відмови позивача від землекористування.

Суд зазначає, що статтею 4-3 ГПК України встановлює, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності є визначальним принципом судового процесу взагалі та господарського зокрема. Відповідно до ст. 129 Конституції України змагальність віднесено до основних засад судочинства.

Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватися на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи обстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів.

Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, активно впливають на судову діяльність, оскільки їхні розпорядчі волевиявлення можуть бути обов'язковими для суду.

Суд роз'яснював сторонам їх права та роз'яснив, що сторонам необхідно враховувати приписи ст. 32 ГПК України, за якими доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст.33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено саме на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд згідно ст. 34 ГПК України, приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підстави звільнення від доказування встановлені ст. 35 ГПК України. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відтак, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, заслухавши представників сторін , суд дійшов висновку про повну необгрунтованність позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Державна дослідно-експериментальна агрофірма «Асканія-Нова» (вул. Степова, буд. З, смт. Асканія-Нова, Чаплинський р-н, Херсонська обл., 75230, код СЛРПОУ 24957852) (далі - Позивач) створена 06.01.1998 рішенням Української академії аграрних наук (постанова Президії від 17.12.1997, протокол №19) шляхом злиття дослідного господарства «Асканія-Нова», дослідного господарства «Маркеєво» та дослідного господарства «Молочне» і є їх правонаступником (пункт 1 4 Статуту - додаток 1).

У відповідності до пункту 1.3 Статуту (додаток 1) Позивач знаходиться у без посередньому підпорядкуванні інституту тваринництва степових районів імені ОСОБА_4 «Асканія-Нова», за умови загального підпорядкування Національної академії аграрних наук України. Національна академія аграрних наук України є засновником Позивача згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.11.2016 за № (додаток 2).

У відповідності до пункту 2.1 Статуту (додаток 1) Позивач є сільськогосподарським підприємством, створеним з метою організаційно-господарського забезпечення інституту тваринництва степових районів імені ОСОБА_4 «Асканін-Нова» умов для своєчасного і високоякісного проведення наукових досліджень та апробації наукових розробок з питань селекції та технології у вівчарстві, свинарстві, м'ясному та молочному виробництві великої рогатої худоби, відтворення сільськогосподарських тварин, використання кормів та економіки тваринництва, прибутковості галузей тваринництва та рослинництва.

Основним видом економічної діяльності Позивача згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.11.2016р. за № НОМЕР_1 (додаток 2) визначене вирощування зернових та технічних культур (код КВЕД 01.11.0).

Станом на 23.05.2003 (дата ухвалення ухвали господарського суду Херсонської області про відкриття провадження у справі про банкрутство Позивача), Позивач користувався земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб загальною площею 13189 га, згідно схеми землекористування станом на 2000 рік (додаток 3).

Як стверджує Позивач, враховуючи його виробничий статус , закріплений Статутом Позивача (додаток 1), як дослідно-експериментального підприємства науково-дослідного інституту тваринництва степових районів імені ОСОБА_4 «Асканія-Нова», згідно припису пункту «в» частини першої статті 150 Земельного кодексу України земельні ділянки, що знаходились у повному господарському віданні, були віднесені до особливо цінних земель.

Частиною другою статтею 150 Земельного кодексу України встановлено, що «припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначеними у пунктах «в» і «г» частини першої цієї статті, з підстав добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.»

Позивач доводить , що всупереч припису частини другої статті 150 Земельного кодексу України без погодження з Верховною Радою України розпорядженням голови Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області ( Відповідач 1) від 30.08.2005р. №407 (додаток 4):

1. припинено право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначено загальною площею 7145 га Позивачем;

2. визнано недійсним державні акти на користування землею серія Б №036788, серія Б №036789,

3. віднесено зазначену земельну ділянку загальною площею 7145 га до складу земель запасу району в межах селищної ради Асканія-Нова,

4. зобов'язано районний відділ земельних ресурсів внести відповідні зміни у земельно-облікову документацію.

Окрім цього ліквідатор Позивача вважає, що рішення Відповідача-1 суперечить і приписам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Так, ухвалою господарського суду Херсонської області від 23.05.2003 у справі №12/141-Б про банкрутство Боржника щодо Боржника введено процедуру розпорядження майном. На день прийняття розпорядженням голови Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області від 30.08.2005 №407 (додаток 3) Позивач перебував у процедурі розпорядження майном.

Частина тринадцята статті 13 Закону України «Про відновлення госпроможності боржника або визнання його банкрутом», передбачає заборону відчуження активів боржника без згоди розпорядника майна. Право постійного користування земельною ділянкою є активом Позивача, як боржника, його відчуження вимагало згоду розпорядника майна Позивача, якого розпорядник майна Позивача не надавав.

Враховуючи усе вище зазначене, на підставі припису статті 150 Земельного «одексу України, Позивач просить господарський суд Херсонської області:

- скасувати розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області від 30.08.2005 №407;

- визнати дійсними державні акти на користування землею серія Б №036788, серія Б №036789;

- зобов'язати Чаплинську районну державну адміністрацію Херсонської області та Асканія-Нова селищну раду повернути державній дослідно-експериментальній агрофірмі «Асканія-Нова» у користування земельну ділянку загальною площею 7145 га, у межах, зазначених у державних актах на користування землею серія Б №036788, серія Б №036789;

- зобов'язати відділ Держгеокадастру Чаплинського району Херсонській області внести відповідні зміни у земельно-облікову документацію, а саме: у частині відновлення права державної власності на земельну ділянку загальною площею 7145 га, у межах, зазначених у державних актах на користування землею серія Б №036788, серія Б №036789 в особі державної дослідно-експериментальної агрофірми «Асканія-Нова».

Стосовно заяви відповідача-1 про те, що позовні вимоги стосуються правомірності нормативного акту органу виконавчої влади у сфері публічно-правових відносин, тому дана справа має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, господарський суд керується приписами Постанови Вищого господарського суду от 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" ( Із змінами, внесеними згідно з Постановами Вищого господарського суду № 14 від 26.12.2011, № 10 від 17.10.2012 , № 3 від 16.01.2013 , № 8 від 29.05.2013, № 13 від 17.12.2013, № 6 від 10.07.2014).

Згідно п.1.1. зазначеного Пленуму, питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, тобто чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

З цією метою господарським судам слід аналізувати предмет позову, підстави позову і зміст позовних вимог.

Господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

У вирішенні питання про те, чи мають земельні відносини приватноправовий характер, слід враховувати таке.

Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 148 Господарського кодексу України (далі - ГК України), земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам.

За змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Спір, що виник внаслідок порушення права суб'єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право цивільне і підлягає розгляду за правилами ГПК.

У порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів III-V ЗК України:

- щодо набуття, здійснення та припинення прав юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, територіальних громад та держави на земельні ділянки (крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності");

- про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства;

Відтак, даний спір підвідомчий господарському суду та має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Суд зазначає, що частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних субєктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Існують особливості щодо захисту особистих немайнових прав, визначені ст. 275 ЦК, за якою захист цих прав здійснюється способами, встановленими гл. 3 ЦК і може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило порушення.

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Відтак, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, обєктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, повязаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК .

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Суд зазначає, що ні ст.16 ЦК України, ні чинне земельне законодавство не визначало і не визначає наразі такого способу захисту прав позивачів як визнання дійсними державних актів на користування землею, отже, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи відповідача-1 про те, що дію оскаржуваного розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407 вичерпано, фактично відсутній предмет спору.

Згідно статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в межах повноважень керівники цих органів приймають відповідні розпорядження, які можуть бути виражені у формі нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії.

Нормативно-правовим актом визнається виданий уповноваженим державним органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово,

Актом індивідуальної дії вважається виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації його повноважень, які породжують права та обов'язки у того суб'єкта, якому вони адресовані.

Загальною ознакою розпоряджень голів районних державних адміністрацій, прийнятих у сфері публічно-правових відносин є обов'язковість їх приписів для відповідного суб'єкта, дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп по справі № 3/35-313 вказано, що «...за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 по справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України грунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремого суб'єкта і після реалізації вичерпують свою дію. Судовий захист прав, свобод або інтересів можливий лише за умови наявності відповідного порушення суб'єктом владних повноважень на момент звернення до суду, при цьому порушення має бути реальним.

В постанові Верховного Суду України від 05 березня 2012 року, що прийнято по справі за позовом до Севастопольської міської державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, зокрема зазначається, що розпорядження голови місцевої державної адміністрації є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, тому не може бути в подальшому скасоване.

Аналогічна правова позиція, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року за № 7-рп/2009, викладена в постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової падати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року по справі про визнання протиправним та скасування рішення. Згідно цієї постанови відповідно до статей 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України відмовлено у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України.

В пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 зазначається, що до ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі з укладення договору оренди землі.

З наведеного слідує, що оскаржене за позовом розпорядження органу виконавчої влади є актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, оскільки розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407 застосовується одноразово і з прийняттям якого виникли правовідносини, пов'язані з припиненням певних суб'єктивних прав.

Відповідно до статті 150 Земельного кодексу України ( Особливо цінні землі та порядок припинення прав на них ) До особливо цінних земель відносяться:

а) у складі земель сільськогосподарського призначення: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені ґрунти та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерново-буроземні глибокі і середньо глибокі ґрунти; дерново-підзолисті суглинкові ґрунти; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму, дернові глибокі ґрунти Закарпаття;

б) торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини;

в) землі, надані в постійне користування НВАО "Масандра" та підприємствам, що входять до його складу; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів;

г) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пунктах "в" і "г" частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України. Суд зазначає, що частина друга статті 150 викладена в редакції Закону № 5245-VI від 06.09.2012р.,

На день прийняття оскаржуваного розпорядження № 407 стаття 150 ( Особливо цінні землі та порядок їх вилучення ) існувала в наступній редакції :

" 1. До особливо цінних земель відносяться: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерновобуроземні глибокі і середньоглибокі; дерново-підзолисті

суглинкові ґрунти; торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму; дернові глибокі ґрунти Закарпаття; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

2. Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної

ділянки погоджується Верховною Радою України.

3. Погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської і Севастопольської міських рад ".

Отже, на день прийняття оскаржуваного розпорядження - 30.08.2005р. - статтею 150 ЗК України не передбачалось погодження питань вилучення або добровільної відмови землекористувача від землекористування особливо цінними землями з Верховною Радою України.

Порядок вилучення земельних ділянок визначений статтею 149 Кодексу. Вилучення земельних ділянок передбачає ініціювання процесу органами державної влади або місцевого самоврядування та виключає ініціативу землекористувача..

Проте припинення права землекористування можливе також і за ініціативи землекористувача.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407 (т.1, а.с.34) "Про припинення права постійного користування землею" прийнято у зв'язку з реорганізацєю підприємства та передачею державної дослідно-експериментальної агрофірми "Асканія-Нова" із сфери управління Української академії аграрних наук до сфери управління Міністретсва аграрної політики України, враховуючи добровільну відмову від права користування земельною ділянкою , керуючись ст. 17, пунктом "а" ст.141, п.12 розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України.

Ст.150 ЗК України, що діяла на день прийняття розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407, встановлювала, що особливо цінними є землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Позивач не довів, що він мав станом на 30.08.2005р. статус науково-дослідної установи або навчального закладу, зазначене не підтверджується наданим примірником Статуту позивача.

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що він до 30.08.2005р. користувався чорноземами нееродованими несолонцюватити на лесових породах; лучно-чорноземними незасоленими несолонцюватими суглинковими ґрунтами; темно-сірими опідзоленими та чорноземами опідзоленими на лесах і глеюватими; бурими гірсько-лісовими та дерновобуроземними глибокими і середньоглибокими; дерново-підзолистими суглинковими ґрунтами; торфовищами з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини..

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що оскільки ухвалою від 23.05.2003р. стосовно позивача було порушено провадження у справі про банкрутство та введено процедуру розпорядження майном, а частиною тринадцята статті 13 Закону України «Про відновлення госпроможності боржника або визнання його банкрутом», передбачено заборону відчуження активів боржника без згоди розпорядника майна, то . керівник позивача не мав права здійснити відчуження земельної ділянки без згоди розпорядника майна. Суд зазначає, що добровільна відмова від права землекористування не є формою відчуження земельної ділянки та не вимагала обов'язкового погодження таких дій керівника боржника з розпорядником майна боржника

Суд погоджується також з доводами відповідача-1 про те, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності для заявлення даного позову. Суд керується приписами Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 10 " Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Вищого господарського суду № 13 від 17.12.2013, № 6 від 10.07.2014).

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність (з урахуванням, водночас, викладеного в підпункті 3 пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, під час розгляду даної справи суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, оскільки право чи інтерес позивача не були порушені прийняттям розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

Повністю відмовити Державній дослідно-експериментальній Агрофірмі "Асканія-Нова" у задоволенні позову про скасування розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 30.08.2005р. № 407, визнання дійсними державних актів на користування землею, зобов'язання повернути у користування земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повне рішення складено

13.07.2017р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна