РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017Справа №910/24265/16
За позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1)Приватного акціонерного товариства "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОМЕРЕЖА"

2) Публічного акціонерного товариства "Азот"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне "Черкасиобленерго";

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

- Державне підприємство "Енергоринок";

- Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання договору недійсним

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача - Семенчук М.А. за довіреністю;

від відповідача-1 - Чорнобай Д.В. за довіреністю;

від відповідача-2 - Демидас Д.А. за довіреністю;

від третя особа-1 - Стос В.К. за довіреністю;

від третя особа-2 - Чеховський А.А. за довіреністю;

від третьої особи-3 - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національне антикорупційне бюро України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа", Публічного акціонерного товариства "Азот" про визнання недійсним договору про переведення боргу від 20.03.2015 №183-202, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому від не відповідає вимог ст. 228 ЦК України. Окрім того, даний договір укладено з порушенням вимог ч. 2 ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. за № 28, оскільки сторонами при укладанні договору було змінено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію. На підставі викладеного позивач просить суд визнати договір про переведення боргу від 20.03.20015 за №183-202 недійсним.

Ухвалою від 05.01.2017 суддею Головатюком Л.Д. порушено провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Головатюком Л.Д. було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/24265/16.

За результатами проведення 09.02.2017 повторного автоматичного розподілу справи №910/24265/16 справа передана на розгляд судді Борисенко І.І.

Ухвалою суду від 13.02.2017 прийнято справу до свого провадження.

Ухвалою суду від 28.03.2017 залучено до участі у справі №910/24265/16 в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство "Енергоринок" та в якості третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, зазначено, що нормами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" не передбачено надання позивачу права на звернення до суду з позовами про визнання угод недійсними в інтересах держави, повноваженнями для захисту інтересів держави наділена виключно прокуратура. Також, заперечив по суті позову, зокрема зазначив, що укладення договору про переведення боргу не призводить до заміни кредитора, а змінює боржника в окремому простроченому зобов'язанні та не спростовує обов'язок внесення оплати за споживчу електричну енергію на поточний рахунок енергопостачальника зі спеціальним режимом використання, тобто не змінює порядок виконання умов Договору. З даних підстав просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Національного антикорупційного бюро України.

23.03.2017 через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: витребування у позивача оригіналу договору про переведення боргу №183-202 від 20.03.2015 для огляду у судовому засіданні.

Відповідачем-1 через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позиція ПрАТ "ХК "Енергомережа" полягає в тому, що в порушення вимог ст.ст. 11.,15, 16 ЦК України Національним антикорупційним бюро України, при зверненні до суду з даним позовом, не зазначено, які саме права чи інтереси позивача порушено чи оспорено відповідачами при укладанні оспорюваного договору. Окрім того, позивачем при зверненні до суду не доведено наявність в оспорюваному договорі ознак корупційного діяння, а відтак не доведено порушення інтересів держави. Відповідач-1 також зазначає, що у зв'язку з укладенням договору про переведення боргу ПрАТ "ХК "Енергомережа" набуло статусу споживача в розумінні Закону України "Про електроенергетику", а тому сторонами не було порушено порядок розрахунків за електричну енергію.

Ухвалою суду від 18.04.2017 зобов'язано сторін надати оригінал договору про переведення боргу №183-202 від 20.03.2015 для огляду в судовому засіданні, у разі неможливості надання оригіналу договору, надати письмові пояснення з яких підстав неможливо виконати зобов'язання ухвалені ухвалами суду.

Ухвалою суду від 06.06.2017 повторно зобов'язано сторони (позивача, відповідача-1, відповідача-2) надати оригінал договору про переведення боргу №183-202 від 20.03.2015 для огляду в судовому засіданні, у разі неможливості надання оригіналу договору, надати письмові пояснення щодо неможливості виконати зобов'язання ухвалені ухвалами суду.

04.07.2017 через відділ діловодства суду представником ПАТ «Азот» надані письмові пояснення, в яких останній зазначив, що на підставі договору про надання правової допомоги № 398-500 від 29.04.2016 року ПАТ «Азот» передавало комплекти документів, зокрема господарські договори, бухгалтерські та інші документи підприємства адвокату ОСОБА_8, що підтверджується актами приймання-передачі документів від 29.04.2016 року, від 14.12.2016 року та від 28.12.2016 року. Серед зазначених документів адвокату ОСОБА_8 було передано оригінал договору про переведення боргу від 20.03.2015 року № 183-202. На даний час адвокат ОСОБА_8 постійно проживає в м. Горлівка, яке належить переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (Розпорядження КМУ від 7 листопада 2014 року № 1085-р). Зв'язок з адвокатом відсутній. З огляду на наведене, відповідач-2 вказав, що у ПАТ «Азот» відсутній оригінал договору від 20.03.2015 року № 183-202.

24.04.2017 через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду від третьої особи-1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надійшли пояснення по справі, відповідно до яких Державне підприємство "Енергоринок" позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

30.06.2017 через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, у яких Національне антикорупційне бюро України вказує на те, що оригінал договору про переведення боргу від 20.03.2015 за №183-202 у нього відсутній, а копію договору позивачем отримано в рамках кримінального провадження №0000236. Також позивач вказав на те, що кримінальне провадження №0000236 на даний час не закінчено та триває.

06.06.2017 через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду від відповідача-1 надійшли додаткові письмові пояснення у справі, відповідно до яких ПрАТ "ХК "Енергомережа" вказує на те, що при укладанні договору про переведення боргу відповідач-1 набув статус споживача в розумінні Закону України "Про електроенергетику", а тому сторонами не було порушено порядок розрахунків за електричну енергію. Окрім того, додані позивачем документи про рух коштів по рахунках ПрАТ "ХК "Енергомережа" лише підтверджують факт того, що відповідачем-1 здійснювались дії, які в подальшому могли привести до надходження доходів підприємства та дозволяли б в подальшому виконати відповідачем-1 зобов'язання за спірним договором, однак втручання Національного антикорупційного бюро України в діяльність ПрАТ "ХК "Енергомережа" не лише позбавило підприємство можливості отримання доходів від додаткової діяльності, але і унеможливило здійснення ним основної діяльності, а саме: постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом, що фактично призвело до неможливості здійснювати будь-яку діяльність підприємством.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні подав клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 ГПК України, у зв'язку із неподанням Національним антикорупційним бюро України оригіналу договору про переведення боргу від 20.03.2015 за №183-202.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні підтримав зазначене клопотання.

Представник позивача та третьої особи-2 у судовому засіданні виступили із запереченнями щодо даного клопотання.

Розглянувши клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду та заслухавши пояснення представників сторін господарський суд відхиляє зазначене клопотання, з огляду на те, що наявна в матеріалах справи копія договору про переведення боргу від 20.03.2015 за №183-202 містить печатки товариств, зокрема ПАТ "Черкасиобленерго". Дана копія договору завірена представником Національного антикорупційного бюро України. Окрім того, ні ПАТ "Азот" ні ПрАТ "ХК "Енергомережа" не заперечує факт укладання даного договору та ніяким чином не обґрунтували суду в чому відрізняється наявна в матеріалах копія договору від оригіналу.

Відповідно до ч.2 ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК.

Враховуючи вищенаведене, у господарського суду відсутні підстави для твердження, що наявна в матеріалах копія спірного договору не відповідає його оригіналу, а представлена суду копія договору про переведення боргу від 20.03.2015 №183-202 приймається судом як письмовий доказ, який підлягає дослідженню та має оцінюватись за загальними правилами ГПК.

Представник відповідача-1 18.04.2017 також заявив клопотання про витребування у позивача доказів, а саме: доказів наявності в оспорюваному договорі ознак корупційного діяння та порушення інтересів держави.

Судом відхилено зазначене клопотання з огляду на те, що суд у відповідності до ст. 4-3 та ст. 82 ГПК України приймає рішення за результатами оцінки доказів поданих сторонами.

04.07.2017 відповідачем-2 подано клопотання про розгляд справи колегією суддів.

Згідно з ч. 1 ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Приймаючи до уваги те, що справа №910/24265/16 не викликає тієї складності, яка потребує колегіального розгляду, суд не вбачає достатніх підстав для призначення колегіального розгляду справи, у зв'язку з чим у задоволенні поданого клопотання суд відмовив за необґрунтованістю підстав.

Третя особа-2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у письмових поясненнях позов позивача підтримала повністю з підстав викладених у позові.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.05.2005 між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (постачальник електричної енергії) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (споживач) було укладено договір №524-213/24 (надалі - Договір №524-213/24) про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот", відповідно до п.1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго".

Відповідно до п. 2.1 Договору №524-213/24 під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 2.2.3 Договору №524-213/24 споживач зобов'язується здійснювати оплату постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

За умовами п. 9.4 Договору №524-213/24 договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005р. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Із матеріалів справи вбачається, що 20.03.2015 між ПАТ "Азот" (первісний боржник) та ПрАТ "ХК "Енергомережа" (новий боржник) укладено договір №183-202 про переведення боргу (надалі - Договір переведення боргу), відповідно до умов п.1.1 якого цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором №524-213/24 «Про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ «Азот» від 24.05.2005 (надалі - основний договір), укладеним між Первісним боржником та Кредитором, в частині оплати за поставлену в період з 01.02.2015 по 28.02.2015 (включно) кредитором електричну енергію на суму 47 872 035,51 грн.

За умовами п.1.2 Договору про переведення боргу первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору, в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 01.02.2015 по 28.02.2015 (включно) на суму 47 872 035,51 грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору про переведення боргу всі інші зобов'язання, не передбачені предметом та умовами цього договору, залишаються незмінними відповідно до основного договору стосовно первісного боржника.

Пунктом 3.2 Договору про переведення боргу визначено, що первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 47 872 035,51 грн., що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

Відповідно до п. 3.3 Договору про переведення боргу грошове зобов'язання, зазначене у пункті 3.2 цього договору, виконується ПАТ «Азот» перед ПрАТ «ХК «Енергомережа» в наступному порядку: впродовж 10 днів з моменту підписання цього договору ПАТ «Азот» сплачує ПрАТ «ХК «Енергомережа» суму у розмірі 47 872 035,51 грн.

У п.5.2 Договору про переведення боргу зазначено, що зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п.1.2 договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього договору.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.5.1 Договору про переведення боргу).

З преамбули Договору про переведення боргу №183-202 вбачається, що даний договір укладений з письмової згоди ПАТ «Черкасиобленерго», наданою листом від 20.03.2015 №1946/03-01.

Договір №183-202 від 20.03.2015 підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем-1 грошових зобов'язань перед третьою особою-1 - Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" за договором №183-202.

Звертаючись до суду з даним позовом, Національне антикорупційне бюро України вказує на те, що договір про переведення боргу №183-202 від 20.03.2015 підлягає визнанню недійним з наступних підстав: спірний договір укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, оскільки держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем-2 на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії; договір про переведення боргу №183-202 від 20.03.2015 суперечить положеннями статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996р., оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір №183-202 про переведення боргу від 20.03.2015.

Оцінивши зміст договору, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором заміни боржника у зобов'язанні, який підпадає під правове регулювання ст.520 - ст.521 ЦК України.

Відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що листом від 20.03.2015 № 500-06/20 ПАТ «Азот» звернулося до ПАТ «Черкасиобленерго» щодо надання письмової згоди на укладення договору про переведення боргу між ПАТ «Азот» та ПрАТ «ХК «Енергомережа» в частині оплати за поставлену в період з 01.02.2015 по 28.02.2015 (включно) електричну енергію у сумі 47 872 035,51 грн.

Листом від 20.03.2015 №1946/03-01 ПАТ «Черкасиобленерго» повідомило ПАТ «Азот», що в останнього перед ПАТ «Черкасиобленерго» існує заборгованість за поставлену електричну енергію у сумі 47 875 934,26 грн., за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 включно, а також те, що ПАТ «Черкасиобленерго» надає свою згоду на укладення договору про переведення заборгованості ПАТ «Азот» у сумі 47 641 173, 43 грн. на ПрАТ «ХК «Енергомережа».

Таким чином, ПАТ «Черкасиобленерго» (кредитор) листом №1946/03-01 від 20.03.2015 надало свою згоду на укладення договору про переведення боргу №183-202.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до пункту 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Статтями 1, 8 Конституції України також визначено, що зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

У відповідності до постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В пункті 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Однією із підстав в обґрунтування позовних вимог Національне антикорупційне бюро України зазначає, що спірний договір укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, оскільки держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення спірного договору про переведення боргу, грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем-2 на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії.

Статтею 228 ЦК України визначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

У п. 3.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Отже, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 ЦК України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо невідповідності договору вимогам ст. 228 ЦК України, позивач зазначає, що частка державної власності у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" складає 71% (46% - Фонд державного майна та 25% - Приватне акціонерне товариство "Українська енергозберігаюча сервісна компанія", єдиним акціонером якої є Фонд державного майна України). Таким чином держава володіє контрольним пакетом акцій ПАТ "Черкасиобленерго". При цьому, на момент укладення договору №183-202 про переведення боргу від 20.03.2015 фінансовий стан ПАТ "ХК "Енергомережа" не дозволяв виконати зобов'язання, що свідчить про невідповідність правочину інтересам держави.

Частина перша ст. 32 Господарського процесуального кодексу України визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, суд зазначає, що позивачем не доведено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу, як і не надано доказів фінансової неспроможності ПАТ "ХК "Енергомережа" виконати зобов'язання зі сплати на користь ПАТ "Черкасиобленерго" 47 872 035,51 грн.

Окрім того, позивачем не доведено наявності та розміру заподіяних державі внаслідок укладення оспорюваного правочину збитків.

Наявність істотної частки держави у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" та надання згоди на укладення спірного договору про переведення боргу не є безумовним доказом того, що укладений між відповідачами оспорюваний договір суперечить інтересам держави.

Позивачем також не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору про переведення боргу переліченим вище ознакам, які би свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Щодо обґрунтування позивача на наявність наміру сторін на укладення завідомо суперечного інтересам держави договору в частині здійснення Національним антикорупційним бюро України досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, а внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок досудового розслідування щодо службових осіб ПАТ "Черкасиобленерго", ПАТ "Азот" та ПрАТ "Холдингова Компанія "Енергомережа" свідчить про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення та підтверджує наявність умислу в їх діяннях та, відповідно, недійсність оспорюваного правочину на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Господарський суд відхиляє зазначені доводи з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. за № 9).

Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Наразі, вищезазначене кримінальне провадження перебуває лише на стадії досудового розслідування, а враховуючи, що закінчення досудового розслідування не має безумовним наслідком встановлення вини особи, щодо якої воно провадилось, посилання позивача в цьому випадку на здійснення досудового розслідування не може бути підтвердженням умислу вказаних осіб в укладенні правочину, що не відповідає ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Щодо підстав недійсності договору про переведення боргу №183-202 від 20.03.2015 в частині невідповідності положенням статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996р. суд вказує наступне.

У преамбулі Закону України "Про електроенергетику" визначено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Отже, приписи Закону України "Про електроенергетику" є спеціальними нормами по відношенню до приписів Цивільного кодексу України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1136 від 19.07.2000р., визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Отже, з наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

При цьому, відповідно до ст. 1 Закону "Про електроенергетику" споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Враховуючи вище викладене, господарський суд приходить до висновку, що при виникненні господарських відносин правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

Разом з тим, господарський суд зауважує, що у висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №0000236, встановлено, що відповідно до п. 2 Додатку 3 до договору №524-213/24 ("Порядок розрахунків"), оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Таким чином, як нормами законодавства, так і положеннями договору №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 передбачалось отримання постачальником (третьою особою-1) оплати спожитої електричної енергії безпосередньо від споживача (відповідача-2) шляхом їх перерахунку на рахунок із спеціальним режимом використання.

В той же час, зі спірного договору №183-202 вбачається, що обов'язок зі сплати заборгованості за поставлену постачальником - ПАТ "Черкасиобленерго" електричну енергію у розмірі 47 872 035,51 грн. перейшов від споживача - ПАТ "Азот" до ПАТ "ХК "Енергомережа".

ПАТ "ХК "Енергомережа" не є споживачем за договором №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 в розумінні чинного законодавства України.

Суд зазначає, що з метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

Таким чином, у даному випадку спірним договором встановлено обов'язок ПАТ "ХК "Енергомережа", яка не є споживачем електричної енергії за договором №524-213/24 від 24.05.2005, сплатити постачальнику заборгованість за спожиту ПАТ "Азот" електричну енергію на суму 47 872 035,51 грн., при цьому обов'язок самого споживача - ПАТ "Азот", припиняється на суму 47 872 035,51 грн., що суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відповідачами при укладанні договору про переведення боргу №183-202 було порушено наведені приписи законодавства в частині обов'язку споживача сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію постачальнику.

Окрім того, договором договору про переведення боргу №183-202 було порушено вимоги закону про те, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, які здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, оскільки у п. 3.1 спірного договору зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін. Жодного посилання на те, що ПАТ "ХК "Енергомережа" має перераховувати кошти ПАТ "Черкасиобленерго" на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання спірний договір не містить.

При цьому судом не беруться до уваги доводи відповідача-1 та відповідача-2, що ПАТ "ХК "Енергомережа" набуло статусу споживача у розумінні Закону України "Про електроенергетику", оскільки вказане суперечить визначенню поняття "споживач", яке наведено у Законі України "Про електроенергетику" ("споживач - суб'єкт господарської діяльності, що використовує енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю").

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку, що договір №183-202 про переведення боргу від 20.03.2015 суперечать приписам ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п. 6.3 Правил користування електричною енергією.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно пункту 2 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" № 9 від 06.11.2009, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору №183-202 про переведення боргу від 20.03.2015, укладеного між ПАТ "Азот" та ПрАТ "ХК "Енергомережа" недійсним.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Національного антикорупційного бюро України є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом також не беруться до уваги доводи відповідача-1 та відповідача-2, що Національним антикорупційним бюро України не доведено порушення його цивільних прав та інтересів, а тому в нього відсутні підстави для звернення з даним позовом. А також доводи, що нормами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" не передбачено права НАБУ на звернення до суду з позовом про визнання угод недійсними в інтересах держави, оскільки повноваженнями для захисту інтересів держави наділений виключно прокурор, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Статтею 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" визначено, що Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" встановлено, що за наявності підстав, передбачених законом, Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків надано право подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Статтею 16 Закону України "Про національне антикорупційне бюро" визначені обов'язки Національного антикорупційного бюро, зокрема, щодо:

- здійснення оперативно - розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно - розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів;

- здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудового розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.

Отже, зважаючи на обов'язки Національного антикорупційного бюро України, передбачені ст. 16 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" вказаний орган в силу покладених на нього обов'язків та визначеної законом компетенції вживає заходів (в тому числі, шляхом подання відповідного позову до суду) у випадках виявлення в діях інших осіб ознак корупційного правопорушення.

За Конвенцією ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 №251-V), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч.1 ст.5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч.2 ст.6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п.d ч.2 ст.12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а відтак наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Таким чином, з аналізу наведених положень Закону України "Про національне антикорупційне бюро України" та зазначеної вище Конвенції, завдань та мети діяльності даного органу вбачається, що Національне антикорупційне бюро України за наявності ознак корупційного діяння зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі, внаслідок подання позову про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, у порядку, встановленому законодавством України.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України у Інформаційному листі №01-06/680/17 від 27.03.2017 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", зокрема абзаці 4 п. 1 зазначено, що у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами.

Враховуючи викладене вище, приписи статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", Конвенції ООН проти корупції та Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/680/17 від 27.03.2017, господарський суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для звернення позивача з даним позовом до суду.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідачів порівну на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Національного антикорупційного бюро України задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір про переведення боргу від 20.03.2015 №183-202, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа".

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 12, ) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3, ) 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Азот" (18014, м. Черкаси, вул. Першотравнева, 72, ) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3, ) 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Накази видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.07.2017

Суддя І.І. Борисенко