ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 липня 2017 р. Справа № 903/406/17
за позовом публічного акціонерного товариства "Мостобуд" Мостобудівельний загін №60, м. Луцьк

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області

про стягнення 117 913 грн.,

Суддя Якушева І.О.,

при секретарі судового засідання Хомич О.В.

за участю представників:

від позивача: Семенюк О.М. (дов. № 9/21-17 від 16.01.2017р.)

від відповідача: н/з

Суть спору: позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача 117413 грн. заборгованості, 500 грн. за послуги експерта, 1768,70 витрат, понесених на сплату судового збору.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договору оренди механізмів №1-13/14 від 15.08.2014р. та неповернення екскаватора після закінчення строку дії договору.

Ухвалою суду від 18.05.2017р. було порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 31.05.2017р., зобов'язано відповідача подати суду обґрунтовані письмові пояснення на заявлений позов, докази на їх підтвердження.

Ухвалою суду від 31.05.2017р. розгляд справи було відкладено на 14.06.2017р. у зв'язку з необхідністю витребування додаткових пояснень і доказів.

12.06.2017р. позивач через канцелярію суду подав пояснення № 83 від 12.06.2017р., в яких, посилаючись на приписи ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України, уточнив правову природу заявленої до стягнення суми в розмірі 117 913 грн., зазначивши про те, що це є збитки.

В судовому засіданні 14.06.2017р. представник позивача позовні вимоги підтримав.

В судове засідання відповідач не з'явився, повноважного представника не направив, вимог ухвали суду від 31.05.2017р. не виконав.

У зв'язку з необхідністю витребування додаткових пояснень і доказів розгляд справи було відкладено на 05.07.2017р.

Ухвалу суду від 14.06.2017р. було надіслано відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_1.

Проте, ухвала суду повернулась до суду із поштовою відміткою: "За зазначеною адресою не проживає".

Відповідно до абз. 3 п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на викладене, справу на підставі ст.75 ГПК України розглянуто за відсутності відповідача, за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

в с т а н о в и в:

15.08.2014 року між позивачем як орендодавцем і відповідачем як орендарем було укладено договір №1-13/14 оренди механізмів, згідно з п.1.1. якого орендодавець зобов'язався передати орендареві екскаватор ЕО-2621 з гідромолотом, інвентарний номер 511171, а орендар зобов'язався прийняти цей механізм у строкове платне користування, а також сплачувати орендодавцеві плату за користування механізмом.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що орендар має право використовувати зазначений механізм за призначенням з 19 до 31 серпня 2014 року.

Орендна плата за використання механізму згідно з п.2.1. договору складає 4 000 грн.

Підпунктом 3.1.1. п. 3.1. договору передбачено, що орендодавець зобов'язаний своєчасно передати орендареві механізм в справному технічному стані, який забезпечує його нормальне функціонування та можливість використання такого механізму за його цільовим призначенням із оформленням відповідних документів за актом приймання-передачі.

19.08.2016р. сторонами було підписано акт приймання-передачі об'єкта - екскаватора ЕО-2621 та гідромолота.

Як узгоджено в п.п. 3.2.4. п. 3.2., 7.3. договору орендар зобов'язаний після закінчення строку договору повернути механізм орендодавцеві за актом передання-приймання, який підписується сторонами в строк не пізніше п'яти календарних днів з моменту виникнення підстав для повернення механізму.

Жодна із сторін не має права передавати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

Згідно з п. 7.8. договору, якщо за два тижні до закінчення дії договору жодна зі сторін, шляхом листування не виявили бажання його розірвати, в такому випадку термін дії договору продовжується на один календарний рік.

11.05.2016р. позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення №63 від 11.05.2016р. про розірвання договору, яке отримано відповідачем 19.05.2016р.

В листі №63 від 11.05.2016р. позивач, посилаючись на п.п.7.8., 7.6. договору, повідомив відповідача про намір розірвати договір №1-13/14 від 19.08.2014р. з 05.05.2016р. Як зазначено в листі, договір вважатиметься розірваним 26.05.2016р., останній строк оренди - 25.05.2016р.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.7.6. договору договір може бути розірваний в односторонньому порядку, якщо одна із сторін попередила іншу сторону за 10 календарних днів про розірвання договору.

З огляду на викладене, враховуючи строк, який було вказано позивачем в листі №63 від 11.05.2016р. , договір №1-13/14 від 19.08.2014р. слід вважати розірваним з 26.05.2016р.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

20.12.2016р., 16.01.2017р. позивач надсилав відповідачу вимоги №150, №04 про повернення орендованого механізму.

Факт надіслання цих вимог підтверджується копіями фіскальних чеків від 20.12.2016р., 16.01.2017р., копіями описів вкладень від 20.12.2016р., 16.01.2017р.

Проте, поштові відправлення, якими надсилались ці вимоги відповідачу, були повернуті без вручення, що підтверджується копіями конвертів з відповідними відмітками.

Відповідач орендованого механізму не повернув.

Як пояснював представник позивача в судовому засіданні, в усній розмові підприємець ОСОБА_1 повідомив позивача про те, що орендоване майно не може бути ним повернуто орендодавцеві, оскільки воно було передано для потреб зони АТО.

На підтвердження цієї обставини позивач подав копію акту приймання-передачі від 29.09.2014р.

У відповідності із ст. 173 ч.1 ст.175 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Наймач, який затримав повернення речі наймодавцеві, несе ризик її випадкового знищення або випадкового пошкодження (ст. 772 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктами 1, 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовується, зокрема, такий вид господарських санкцій, як відшкодування збитків.

Аналогічна правова норма закріплена п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6, із наступними змінами, "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах № 916/3371/14/3-741гс15 від 07.10.2015 та № 6-237цс16 від 18.05.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до статтей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже для відшкодування шкоди за правилами даної норми необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Всупереч умов договору та вимог законодавства відповідач після закінчення строку оренди та розірвання договору не передав об'єкт оренди позивачу.

Проте, позивач у встановленому законом порядку не довів факту заподіяння збитків.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження факту заподіяння йому збитків позивач в процесі судового розгляду посилався на копію акта приймання-передачі від 29.09.2014р.

Проте, копію акта приймання-передачі від 29.09.2014р. не можна вважати доказом на підтвердження заподіяння збитків позивачу.

Цей акт лише підтверджує той факт, що майно: екскаватор ЮМЗ-6л було передано від однієї особи - відповідача до іншої - ППСМ ОП «Азов» ГУ МВС України в Київській області,однак він не свідчить про втрату або пошкодження орендованого майна.

Як зазначено в листі ППСМ ОП «Азов» ГУ МВС України в Київській області від 17.09.2014р., після того, як відпаде необхідність у використанні та перебуванні на балансі, транспортні засоби будуть повернуті.

Доказів втрати майна після його передачі відповідачем не подано.

Разом з цим, згідно з умовами договору та актом приймання-передачі від 19.08.2014р. передавався екскаватор ЕО-2621 - 1 шт., гідромолот -1 шт., а за актом приймання-передачі від 29.09.2014р. передано екскаватор ЮМЗ-6л. Доказів, які б свідчили про те, що це один і той же екскаватор, не подано.

Жодних доказів втрати чи пошкодження екскаватора ЕО-2621 суду не подано.

Відтак, оскільки позивачем не доведено факту заподіяння збитків, то відсутні і інші елементи складу цивільного правопорушення - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина відповідача у заподіянні збитків.

За таких обставин заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача збитків до задоволення не підлягає.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову на підставі ст.ст.44, 49 ГПК України судові витрати та витрати, понесені на оплату послуг експерта покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 22, 611, 759, 772, 785 Цивільного кодексу України,ст.ст. 173, 175, 216, 217, 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено: 10.07.2017р.

Суддя І. О. Якушева