донецький апеляційний господарський суд

Постанова
Іменем України
10.07.2017 справа №908/320/17
Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: суддів: при секретарі судового засідання:Сгара Е.В Агапова О.Л., Будко Н.В. Тимошенко А.А.

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: від третьої особи:не прибув не прибув не прибув
розглянувши апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від13.04.2017
у справі№ 908/320/17 (суддя Дроздова С.С.)
за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя
до відповідача: за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаУправління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району м.Запоріжжя Державної казначейської служби України м. Київ
про стягнення 1 462 074,89грн.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 13.04.2017р. по справі №908/320/17:

- задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя, до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя про стягнення

1 462 074,89грн.;

- стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району на користь Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя суму 1 462 074 грн. 89 коп. компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, суму 21 931 грн. 12 коп. судового збору.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району м.Запоріжжя звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 13.04.2017р. у справі №908/320/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Скаржник вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначаючи, що вказаний спір не підвідомчий господарським судам.

Також, відповідач вказує на те, що нездійснення компенсації позивачу сталося внаслідок відсутності спрямування коштів з боку головного розпорядника Міністерства соціальної політики, і перебуває поза межами компетенції відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2017р. було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Сгара Е.В., судді Агапов О.Л., Мартюхіна Н.О.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.07.2017р. у зв`язку із перебуванням судді Мартюхіної Н.О. у відпустці сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Сгара Е.В., судді Агапов О.Л., Будко Н.В.

Позивач у судове засідання 10.07.2017р. не прибув, направив клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги за його відсутністю та клопотання про припинення провадження у справі №908/320/17 через відсутність предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування вищевказаного клопотання про припинення провадження у справі, позивач зазначив, що після винесення рішення суду, але до початку розгляду апеляційної скарги Донецьким апеляційним господарським судом у справі №908/320/17 Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської Ради по Заводському району перерахувало на розрахункові реквізити Публічного акціонерного товариства «Запоріжсталь» суму компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, в розмірі 1 462 074,89грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2 від 06.06.2017р. та №15 від 08.06.2017р. Крім того, просить повернути судовий збір у розмірі 21 931,12грн., сплачений при зверненні до суду із позовною заявою.

Відповідач у судове засідання 10.07.2017р. не прибув, направив клопотання про скасування рішення господарського суду Запорізької області від 13.04.2017р. у справі №908/320/17 та прийняття нового рішення про закриття (припинення) провадження у справі за відсутністю предмету спору згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, повернення судом Публічному акціонерному товариству «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя суму 21 931,12грн. судового збору, у зв`язку з сплатою Публічному акціонерному товариству «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя компенсації середнього заробітку у сумі 1 462 074,89грн.

Представник третьої особи у судове засідання 10.07.2017р. не прибув, причини неявки не повідомив.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання військового обов`язку протягом 2014-2015 років на військову службу за призивом під час мобілізації та на строкову службу були призвані працівники Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь».

Під час виконання ними військового обов`язку за ними було збережено місце роботи і посада, середній заробіток виплачений у строк передбачений в ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до службової записки головного бухгалтера Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», працівникам комбінату була нарахована заробітна плата за жовтень, листопад, грудень 2015 р., у т.ч. середній заробіток за час перебування на військовій службі за призовом на час мобілізації, прийнятим на строкову військову службу та військову службу за контрактом у сумі 1462074,94 грн. Заробітна плата за вказані місяці за вирахуванням обов`язкових податків та зборів перерахована на розрахунковий рахунок у банку, відкритому для зарахування заробітної плати працівникам комбінату.

З метою отримання компенсації за жовтень грудень 2015р., Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» спрямувало на ім`я начальника Управління праці та соціального захисту населення у Заводському районі м.Запоріжжя Звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії: платіжного доручення № 212874 від 05.11.2015р. про перерахування заробітної плати в сумі 45240335,99 грн. за жовтень 2015 р., платіжного доручення № 218622 від 07.12.2015 р. про перерахування заробітної плати в сумі 43524669,75 грн. за листопад 2015 р., платіжного доручення № 223599 від 06.01.2016 р. про перерахування заробітної плати в сумі 41568554,72 грн. за грудень 2015 р.

На лист Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» від 19.07.2016р. №16/2048532 щодо відшкодування виплаченої середньої заробітної плати на працівників, які призвані на військову службу, Управління праці та соціального захисту населення по Заводському району Запорізької міської ради, надало відповідь №05/01-21/4687 від 03.08.2016р., згідно з якою до Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації було подано Зведений звіт, в тому числі по підприємству позивача, для нарахування грошових коштів на загальну суму 1 462 074,89грн., які планується перерахувати на розрахунковий рахунок підприємства після проведення фінансування. Однак, станом на 03.08.2016р. Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. відповідних коштів не передбачено.

Враховуючи вищезазначене, у зв`язку з непроведенням компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам, Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення по Заводському району Запорізької міської ради 1 462 074,89грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам.

При розгляді вищезазначених вимог, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту; засади регулювання праці і зайнятості.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

За змістом ст. 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 р. № 105 (далі - Порядок).

У пункті 1 даного Порядку визначено, що виплата компенсації підприємствам здійснюється за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» (далі - бюджетні кошти).

Головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики. Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є, зокрема, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (п. 2 Порядку).

У пункті 4 Порядку визначено, що для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби.

Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України (п. 6 Порядку).

Враховуючи вищевикладене, матеріалами справи підтверджено, що позивач належним чином виконав обов`язки щодо збереження й виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам та інформував відповідача про розмір таких виплат шляхом подання звітів за встановленою формою.

Крім того, у матеріалах справи міститься оригінал акту звіряння взаємних розрахунків по виплаті компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про (або) проведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, відповідно до якого станом на 24.02.2017 р. сальдо на користь Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» становить суму 1 462 074,89 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо задоволення позовних вимог позивача, оскільки (на дату прийняття оспорюваного рішення у даній справі) погашення заборгованості перед останнім щодо виплати компенсації за нарахований та виплачений середній заробіток працівникам, призваним на військову службу, відповідачем не здійснено.

Щодо доводу апелянта про те, що нездійснення виплати компенсації позивачу сталося внаслідок відсутності спрямування коштів з боку головного розпорядника Міністерства соціальної політики, колегія суддів зазначає наступне.

Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, відповідно до п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02. 2013р. - не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012р. у справі №11/446.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що відповідач зобов`язаний компенсувати Публічному акціонерному товариству «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» суму 1462074,89 грн. середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації.

Щодо посилання скаржника на те, що вказаний спір не підвідомчий господарським судам, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016р. у справі №6/162цс16).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за виключенням спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 № 8 спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Враховуючи зазначене, публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Отже, у випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади.

Як було вказано вище, механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників встановлений Порядком, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015р.

Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що спір, який розглядається у зазначеній справі, стосується належного виконання відповідачем своїх зобов`язань, і сторони не здійснюють владні управлінські функції, тому, зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Стосовно клопотань позивача та відповідача про припинення провадження у справі через відсутність предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування вищевказаних клопотань про припинення провадження у справі, сторони зазначили, що після винесення господарським судом Запорізької області у справі №908/320/17 оспорюваного рішення від 13.04.2017р., Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської Ради по Заводському району перерахувало на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжсталь» суму компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації в розмірі 1 462 074,89грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач після прийняття господарським судом Запорізької області рішення №908/320/17 від 13.04.2017р., платіжними дорученнями №2 від 06.06.2017р. та №15 від 08.06.2017р. сплатив на користь позивача заявлену у позові суму компенсації в повному обсязі в розмірі 1 462 074,89грн.

Згідно п. 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктами 4.1 та 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.122011р. № 18 передбачено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Господарський суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вищезазначених клопотань позивача та відповідача про припинення провадження у справі через відсутність предмету спору, у зв`язку з тим, що апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній доказами та обставинними саме на момент розгляду справи та прийняття рішення місцевим судом.

Сплата відповідачем стягнутого рішенням господарського суду боргу в добровільному порядку не є підставою для скасування цього рішення в апеляційному порядку, а є підставою для визнання місцевим господарським судом наказу таким, що не підлягає виконанню в порядку, передбаченому ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, тощо.

Клопотання сторін щодо повернення сплаченого судового збору також не підлягає задоволенню з огляду на зазначені вище обставини та приписи діючого процесуального законодавства та Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 13.04.2017р. по справі №908/320/17 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 13.04.2017р. по справі №908/320/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 13.04.2017р. по справі №908/320/17 залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: О.Л. Агапов

Н.В. Будко