РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2017Справа №910/5440/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг»

2. Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук

Про визнання недійсним договору суборенди, визнання недійсним договору про розірвання договору суборенди, визнання недійсною угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, про розірвання угоди про заміну сторони у договорі, припинення правовідносин за угодою про заміну сторони в договорі, припинення правовідносин за додатковою угодою до договору про фінансування та будівництво (реконструкцію), припинення правовідносин за договором про фінансування та будівництво (реконструкцію)

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Микитян К.О. - по дов.

Від відповідача-1: Волосна Я.О. - по дов., Литвинов В.В. - по дов.

Від відповідача-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг», 2. Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України про визнання недійсним договору суборенди, визнання недійсним договору про розірвання договору суборенди, визнання недійсною угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, про розірвання угоди про заміну сторони у договорі, припинення правовідносин за угодою про заміну сторони в договорі, припинення правовідносин за додатковою угодою до договору про фінансування та будівництво (реконструкцію), припинення правовідносин за договором про фінансування та будівництво (реконструкцію).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2017р. порушено провадження у справі № 910/5440/17; розгляд справи призначено на 25.04.2017р. об 11-50.

12.04.2017р. позивач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання на підставі ст. 38 Господарського процесуального кодексу України про витребування доказів.

Представник позивача в судовому засіданні 25.04.2017р. підтримав дане клопотання в повному обсязі, та просить суд його задовольнити.

Представники відповідача 1 заперечують проти даного клопотання, та просять суд відмовити в його задоволенні.

Суд відкладає розгляд даного клопотання до з'ясування фактичних обставин справи.

21.04.2017р. відповідач 1 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

21.04.2017р. відповідач 2 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить суд розглядати справу без участі повноважного представника Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України.

24.04.2017р. позивач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, додаткові письмові пояснення по справі.

25.04.2017р. відповідач 1 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав письмові заперечення на клопотання про витребування доказів, також подав документи по справі.

Крім того, відповідач 1 подав заяву, в якій деталізує заяву про застосування строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні 25.04.2017р. подав клопотання про призначення судової експертизи по справі, в якому просив суд на підставі ст. 38 Господарського процесуального кодексу України витребувати докази, які необхідні для проведення судової експертизи.

Суд відкладає розгляд даного клопотання до з'ясування фактичних обставин справи.

Представники відповідача 1 заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з поданими клопотаннями.

Представник відповідача 2 в судове засідання 25.04.2017р. не з'явився.

Ухвалою від 25.04.2017р. розгляд справи було відкладено на 16.05.2017р.

15.05.2017р. представником позивача через відділ діловодства суду було подано пояснення по справі щодо заяви про застосування строків позовної давності, додаткові пояснення та підстави позову.

Одночасно, представником заявника також подано заяву про вихід за межі позовних вимог, у разі якщо це буде необхідно для захисту прав та законних інтересів позивача, та відзив на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг».

Крім того, 15.05.2017р. представником позивача через канцелярію суду подано доповнення до клопотання про призначення по справі судової експертизи та до клопотання про витребування доказів.

Представником позивача у судовому засіданні 16.05.2017р. заявлені клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення судової експертизи було підтримано.

Представник відповідача 1 проти задоволення означених клопотань заперечував.

Представник відповідача 2 в судове засідання 16.05.2017р. не з'явився, проте, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук.

Представником відповідача 1 у судовому засіданні 16.05.2017р. було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи

16.05.2017р. представником відповідача 1 було подано заперечення на клопотання позивача про призначення судової експертизи та витребування доказів по справі.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.05.2017р. було оголошено перерву до 13.06.2017р.

У судовому засіданні 13.06.2017р. судом було винесено на розгляд клопотання позивача про витребування доказів.

Представник відповідача 1 проти задоволення означеного клопотання надали заперечення.

Судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, в яких(з урахуванням численних уточнень) останній просив: витребувати у П'ятої київської державної нотаріальної контори та у Київського державного нотаріального архіву заяви, інші документи, журнали, книги тощо, що містять власноручний підпис ОСОБА_4; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» оригінали: угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог; договір №0103/2014 Агро від 01.03.2014р. суборенди нежилих приміщень; акт приймання-передачі приміщення від 01.03.2014р. згідно договору №0103/2014 Агро від 01.03.2014р.; акт №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.03.2014р.; договір від 01.04.2014р. про розірвання договору суборенди нежитлових приміщень №0103/2014 Агро від 01.03.2014р.; витребування у Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби у Київській області, Києво - Святошинського районного відділу Управління Державної міграційної служби Київській області інформації про дані паспорта (паспортів) громадянина України для виїзду за кордон та дату народження (число, місяць та рік) ОСОБА_4; витребування в Органу реєстрації Боярської міської ради інформації про адресу реєстрації, інформацію про дату народження та дані паспорту ОСОБА_4; витребування у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації про перетинання державного кордону України з 01.01.2014р. по 01.06.2014р. громадянином України ОСОБА_4; інформацію про те, чи знаходився вказаний громадянин України на території України 01.03.2014р. та 01.04.2014р., інформації про час перетинання та напрямок перетинання кордону (повернення в країни чи виїзд) ОСОБА_4 01.03.2014р. та 01.04.2014р.

При цьому, відмовляючи в задоволенні клопотання заявника про витребування доказів, господарський суд виходив з наступного.

За приписами ст.38 Господарського кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Суд зауважує, що причинами неможливості самостійного отримання доказу особою, яка бере участь у справі, може бути відмова особи, в якої знаходиться доказ, надати цей доказ, законодавчо встановлена заборона передання певної інформації тощо. Особа, яка звертається з клопотанням про витребування доказу, повинна надати підтвердження того, що їй відмовлено в отриманні доказу, або відсутності відповіді на запит про отримання доказу. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 20.10.2010р. Вищого господарського суду України по справі №16/196-09.

Проте, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» не відповідають приписам ст.38 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, заявником не наведено належного обґрунтування дійсного існування обставин, що перешкоджають наданню певних доказів, а саме не представлено суду документів, які б вказували на звернення до вказаних вище осіб з проханням надати докази, та відмову останніх у виконанні вимог заявника.

Наразі, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ст.4 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єктами відносин, пов'язаних із персональними даними, є: суб'єкт персональних даних; володілець персональних даних; розпорядник персональних даних; третя особа; Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений). Володільцем чи розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, фізичні особи - підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону. Розпорядником персональних даних, володільцем яких є орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, крім цих органів, може бути лише підприємство державної або комунальної форми власності, що належить до сфери управління цього органу. Володілець персональних даних може доручити обробку персональних даних розпоряднику персональних даних відповідно до договору, укладеного в письмовій формі. Розпорядник персональних даних може обробляти персональні дані лише з метою і в обсязі, визначених у договорі.

Статтею 2 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

З наведеного вбачається, що фактично відомості стосовно паспортних даних, місця державної реєстрації, дати народження є персональними даними.

Проте, наразі, матеріали справи не містять належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що позивач з метою виконання обов'язку доказування, який передбачено ст.33 вказаного нормативно-правого акту, звертався до суб'єкта персональних даних, тобто, до ОСОБА_4 з проханням надати необхідні документи, в тому числі, стосовно паспортних даних чи відомостей щодо перетину державного кордону України.

При цьому, зі змісту клопотання про витребування доказів та доповнень до останнього вбачається, що заявнику відомі можливі місця проживання вказаної фізичної особи, що у даному випадку не позбавляло Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» права та можливості звернутись з відповідним клопотанням безпосередньо до суб'єкта персональних даних. Крім того, про обізнаність вказаного учасника судового процесу щодо місця перебування ОСОБА_4 також вказує те, що заявником при обґрунтуванні клопотання про призначення судової експертизи було наголошено на тому, що останній перебуває за кордоном.

Крім того, доказів отримання дозволу суб'єкта персональних даних на отримання доступу до таких відомостей у відповідності до ст.16 Закону України «Про захист персональних даних» матеріали справи містять.

Суд звертає увагу заявника на те, що документи які містили б підпис ОСОБА_4 останнім, насамперед, могло б бути отримано безпосередньо у підписанта, проте, доказів вчинення дій на отримання доказів таким чином заявником не наведено.

Позивачем також не представлено до матеріалів справи доказів звернення до відповідача 1 з проханням надати угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог; договір №0103/2014 Агро від 01.03.2014р. суборенди нежилих приміщень; акт приймання-передачі приміщення від 01.03.2014р. згідно договору №0103/2014 Агро від 01.03.2014р.; акт №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.03.2014р.; договір від 01.04.2014р. про розірвання договору суборенди нежитлових приміщень №0103/2014 Агро від 01.03.2014р.

До того ж, суд звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1», що витребування доказів є саме правом, а не обов'язком суду.

В контексті означеного господарським судом прийнято до уваги, що у відповідності до приписів ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони в процесі розгляду справи можуть подавати клопотання та заяви. Проте, суд звертає увагу заявника на те, що сторони зобов'язані добросовісно користуватись своїми права та обов'язками.

Зокрема, ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Європейський суд з прав людини у рішенні Мантованеллі проти Франції розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду. Зокрема Європейським судом вказано, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 Господарського процесуального кодексу України).

Проте, у даному випадку заявником не представлено суду належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» всіх можливих дій з метою отримання необхідних для обґрунтування позовних вимог доказів, та виникнення обставин, що об'єктивно перешкоджають їх отриманню.

До того ж, судом прийнято до уваги, що посилання заявника на наявність у суб'єктів, в який останній просить витребувати докази по справі, обов'язку надавати документи на виконання вимог суду, не є беззаперечною підставою для задоволення розглядуваних клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1».

Отже, з урахуванням наведеного у сукупності, приймаючи до уваги, що заявником не було доведено суду наявності дійних перешкод у отриманні доказів по справі, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про витребування доказів, як такого, що не відповідає приписам ст.38 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 13.06.2017р. судом було винесено на розгляд клопотання позивача про призначення судової експертизи по справі.

Представники відповідача проти задоволення означеного клопотання надали заперечення.

Розглянувши клопотання заявника про призначення судової експертизи (з урахуванням поданих позивачем доповнень), судом було відмовлено в його задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Судом прийнято до уваги, що обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання недійсними договору суборенди, договору про розірвання договору суборенди, угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, позивач посилався на те, що вказані правочини з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» підписано іншою особою, а не директором ОСОБА_4, про що зазначено у спірних договорах.

Пунктом 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз, які затверджено Наказом №53/5 від 08.10.1998р. Міністерства юстиції України, передбачено, що головним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису в незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням (імітацією) почерку іншої особи, визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Проте, наявність підстав для проведення почеркознавчого дослідження не є беззаперечним свідченням можливості призначення судом по справі судової експертизи, оскільки у п.2 вказаних вище Науково-методичних рекомендацій зазначено, що для проведення досліджень слідчий (суддя) повинен надати експертові вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (буквені та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до порушення кримінальної (відкриття цивільної чи господарської) справи і не пов'язані з її обставинами; умовно-вільними є зразки почерку, виконані певною особою до виникнення справи, але пов'язані з обставинами цієї справи, або виконані після виникнення справи, але не в зв'язку з її обставинами; експериментальні зразки почерку - це такі, що виконані за завданням слідчого (судді) у зв'язку з призначенням даної експертизи. Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи слідчий (суддя) повинен пред'явити їх особі, яка підлягає ідентифікації, а потім позначити кожний зразок, тобто указати, що це вільний зразок почерку (підпису) певної особи (указати її прізвище, ім'я, по батькові) та посвідчити це своїм підписом. У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма N 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, та ін.).

Суд зазначає, що посилання у даному випадку заявника на приписи п.3 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз в якості обґрунтування можливості проведення судової експертизи за відсутністю експериментальних зразків, є безпідставними, оскільки означений пункт стосується лише вільних та умовно-вільних зразків.

До того ж, судом прийнято до уваги, що вільні зразки по змозі повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості та ін.), за його змістом та цільовим призначенням.

При вилученні вільних зразків підписів особи, від імені якої виконано досліджуваний підпис, слід відшукувати документи з варіантом підпису, найбільш схожим на підпис, що досліджується. Такі підписи найчастіше зустрічаються у документах, аналогічних досліджуваному.

Проте, зразків підписів, які б відповідали осначем вимогам, заявником до матеріалів справи не представлено, як і не доведено суду вчинення дій направлених та отримання таких документів чи дійсних обставин, які б перешкоджали отриманню певних доказів.

Відбирати експериментальні зразки почерку необхідно у два етапи. На першому етапі особа, почерк якої підлягає ідентифікації, виконує текст за тематикою, близькою до досліджувального об'єкта, у звичних умовах (сидячи за столом, із звичним приладдям письма, при денному освітленні). На другому етапі зразки відбираються під диктовку тексту, аналогічного за змістом тому, що досліджується, або спеціально складеного тексту, який містить фрази, слова і цифри, узяті з рукописного тексту, що досліджується. На цьому етапі зразки відбираються в умовах, що максимально наближаються до тих, у яких виконувався рукописний текст, що досліджується, тобто в тій самій позі (лежачи, стоячи та ін.), таким самим приладдям письма та на папері того самого виду (за розміром, лінуванням, характером поверхні тощо), що й документ, який досліджується. Якщо буде помічено, що той, хто пише, намагається змінити свій почерк, темп диктовки слід прискорити (п.5 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз, які затверджено наказом №53/5 від 08.10.1998р. Міністерства юстиції України).

Наразі, судом прийнято до уваги пояснення представника позивача щодо відсутності можливості відібрати експериментальні зразки підпису ОСОБА_4, оскільки останній перебуває за кордоном.

За приписами п.3.1-3.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яку затверджено Наказом №53/5 від 08.10.1998р. Міністерства юстиції України, експертиза проводиться після подання особою чи органом, яка її призначила, матеріалів, оформлених згідно з вимогами процесуального законодавства та цієї Інструкції. До експертної установи надаються: постанова (ухвала) про призначення експертизи, об'єкти, зразки для порівняльного дослідження та, у разі потреби, - матеріали справи (протоколи оглядів з додатками, протоколи вилучення речових доказів тощо). У постанові (ухвалі) про призначення експертизи вказуються такі дані: місце й дата винесення постанови чи ухвали; посада, звання та прізвище особи, що призначила експертизу; назва суду; назва справи та її номер; обставини справи, які мають значення для проведення експертизи; підстави призначення експертизи; прізвище експерта або назва установи, експертам якої доручається проведення експертизи; питання, які виносяться на вирішення експертові; перелік об'єктів, що підлягають дослідженню (у тому числі порівняльних зразків та інших матеріалів, направлених експертові, або посилання на такі переліки, що містяться в матеріалах справи); інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Отже, виходячи з того, що в матеріалах справи відсутні необхідні для проведення почеркознавчої експертизи зразки підписів ОСОБА_4 (в тому числі, вільні та вільно-умовні), приймаючи до уваги, що під час розгляду справи саме заявником було наголошено на неможливості відбору у ОСОБА_4 експериментальних зразків підпису, суд дійшов висновку щодо недоцільності призначення по справі судової експертизи з огляду на неможливість забезпечення її подальшого проведення шляхом надання відповідних документів, як того вимагає Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

У даному випадку задоволення клопотання заявника за відсутності необхідних для проведення судової експертизи зразків, фактично могло б призвести лише до затягування судового процесу по справі, тоді як в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про призначення по справі судової експертизи.

Представник відповідача 2 у судове засідання 13.06.2017р. не з'явився, проте, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Одночасно, представником вказаного учасника судового процесу через відділ діловодства суду було подано заяву про розгляд справи за відсутності представника Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук.

Представник позивача у судове засідання 13.06.2017р. не з'явився, проте, подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідача 1 проти задоволення означеного клопотання надали заперечення.

Ухвалою від 13.06.2017р. розгляд справи було відкладено на 05.07.2017р.

03.07.2017р. представником Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук подано клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача 2.

04.07.2017р. від представника позивача надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи, які судом розглянуто та задоволено. Одночасно, заявником також подано клопотання про виправлення описки в позовній заяві та клопотання про витребування доказів і призначення судової експертизи.

У судовому засіданні 05.07.2017р. представником позивача було підтримано клопотання про витребування доказів, призначення судової експертизи та відкладення розгляду справи.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 05.07.2017р. проти задоволення вказаних клопотань надав заперечення.

Розглянувши клопотання представника позивача про витребування доказів, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення з огляду на наступне.

За приписами ст.38 Господарського кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Суд зауважує, що причинами неможливості самостійного отримання доказу особою, яка бере участь у справі, може бути відмова особи, в якої знаходиться доказ, надати цей доказ, законодавчо встановлена заборона передання певної інформації тощо. Особа, яка звертається з клопотанням про витребування доказу, повинна надати підтвердження того, що їй відмовлено в отриманні доказу, або відсутності відповіді на запит про отримання доказу. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 20.10.2010р. Вищого господарського суду України по справі №16/196-09.

Наразі, суд не приймає представлені до матеріалів справи адвокатські запити та пояснення представника позивача щодо відсутності відповідей на останні, в якості достатньої підстави для задоволення клопотання про витребування доказів, зокрема, у ОСОБА_4.

При цьому, судом враховано, що за приписами ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об'єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз'яснень положень законодавства.

Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов'язані не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Тобто, у даному випадку вказаним нормативно-правовим актом не передбачено обов'язку фізичних осіб надавати відповіді на адвокатські запити.

Одночасно, суд вважає за доцільне звернути увагу на визначені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» строки надання відповідей на адвокатські запити та момент їх фактичного направлення представником заявника. У даному випадку, суд зауважує, що розгляд справи здійснюється з 03.04.2017р., тоді як позивачем, як особою, яка повинна довести обставини, на які вона посилається в якості обґрунтування заявлених позовних вимог, було вчинено лише 22.06.2017р., тобто, фактично більш як через 2 місяці після подання розглядуваного позову.

Наразі, суд вкотре звертає увагу заявника на те, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, а вказані вище дії заявника можуть свідчити про затягування строків розгляду справи.

Іншим обставинам, які покладені позивачем в обґрунтування клопотання про витребування доказів, судом вже було надано оцінку при розгляді попередньо поданих аналогічних клопотань.

Щодо клопотання заявника про призначення по справі, суд повторно зазначає, що в матеріалах справи відсутні необхідні для проведення почеркознавчої експертизи зразки підписів ОСОБА_4 (в тому числі, вільні та вільно-умовні), приймаючи до уваги, що під час розгляду справи саме заявником було наголошено на неможливості відбору у ОСОБА_4 експериментальних зразків підпису, суд дійшов висновку щодо недоцільності призначення по справі судової експертизи з огляду на неможливість забезпечення її подальшого проведення шляхом надання відповідних документів, як того вимагає Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

З приводу вказаних клопотань представника позивача, суд також вважає за доцільне наголосити, що подання подання клопотань, в тому числі, про витребування доказів та призначення судової експертизи, є правом сторони, що передбачене Господарським процесуальним кодексом України.

Проте, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

З цього приводу, слід зауважити, що зловживанням процесуальними правами слід вважати також і подання учасниками судового процесу другого і наступних клопотань (заяв) з одного й того самого питання та з тих же підстав, яке вже вирішено господарським судом. Аналогічну правову позицію наведено у Постанові №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Судом також було відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про продовження строків розгляду спору.

При цьому, суд виходив з того, що за приписами ч.1 ст.69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Продовження передбачених ч.1 ст.69 вказаного нормативно-правового акту строків вирішення спору можливе лише у виняткових випадках за клопотанням сторони і не більше як на п'ятнадцять днів (ч.3 ст.69 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3.8 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» чи є той чи інший випадок винятковим, вирішує суд з урахуванням конкретних обставин даної справи, в тому числі її складності, кількості учасників судового процесу, значного обсягу доказів, які підлягають збиранню та оцінці.

Наразі, заявником не наведено наявності виняткових обставин, наявність яких у відповідності до приписів ст.69 Господарського процесуального кодексу України була б достатньою для продовження строків розгляду спору.

Крім того, суд ще раз наголошує, що норми міжнародного права, що є частиною національного законодавства України, та практика Європейського суду з прав людини передбачають, що кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.

За таких обставин, враховуючи приписи чинного законодавства, позицію Вищого господарського суду, міжнародне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, а також приймаючи до уваги усі обставини розглядуваної справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання позивача про продовження строків розгляду справи.

У судовому засіданні 05.07.2017р. судом було розглянуто та відхилено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. При цьому, судом враховано наступне.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, слід зауважити, що справа №910/5440/17 розглядається з 03.04.2017р., а отже, подальше відкладення її розгляду може призвести до порушення присів ст.69 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, судом вже зазначалось, що адвокатські запити було направлено представником позивача лише 22.06.2017р., тоді як розгляд справи здійснюється з 03.04.2017р.

Тобто, суд зауважує, що у позивача було більш ніж достатньо часу для збору та надання доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Враховуючи наведене у сукупності, суд залишив усне клопотання позивача про відкладення розгляду справи без задоволення.

У судовому засіданні 05.07.2017р. представником позивача позовні вимоги було підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача 1 проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

В судовому засіданні 05.07.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, 20.12.2004р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» (інвестор) та Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України (замовник) було укладено договір №493 про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, за умовами якого замовник передає, а інвестор приймає на себе обов'язки по повному фінансуванню будівництва та функції генерального підрядника по будівництву об'єкту (нежитлова будівля, загальною площею орієнтовно 6 500,00 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 10, з усіма необхідними для прийняття об'єкту в експлуатацію інженерними мережами). Замовник бере на себе обов'язки по підготовці та отриманню всіх необхідних дозволів, рішень, висновків та таке інше, які необхідні для початку будівництва об'єкту, в тому числі, передачі інвестору будівельного майданчика.

З матеріалів справи вбачається, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/3940/15-г за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1», Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» про розірвання: тристоронньої угоди від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладеної між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України, Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» та Товариством з обмеженою відповідністю «Смарт Інвест Холдинг», та додаткової угоди від 15.05.2013 р., укладеної до договору №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладеної між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.03.2015р. позовні вимоги задоволено повністю. Розірвано угоду від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладену між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України, Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг». Розірвано додаткову угоду від 15.05.2013р. до договору №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладену між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» на користь Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України судовий збір у розмірі 609,00 грн. (шістсот дев'ять гривень 00 коп.).

Постановою Київського апеляційного господарського суду м. Києва від 11.11.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 року по справі №910/3940/15-г скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.02.2016р. касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015р. та рішення господарського суду міста Києва від 25.03.2015р. скасовано, справу №910/3940/15-г передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Рішенням від 27.04.2016р. в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1», Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України відмовлено в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою від 08.02.2017р. Вищого господарського суду України, постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016р. залишено без змін.

Наразі, суд зазначає, що статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13, від 23.02.2016р. по справі №910/16120/14.

Отже, виходячи з наведеного вище, рішення від 27.04.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/3940/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016р. та постановою від 08.02.2017р. Вищого господарського суду України, має преюдиційне значення, а встановлені в ньому обставини, зокрема, щодо укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» та Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України договору №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, повторного доведення не потребують.

За умовами п.1.2 договору №493 від 20.12.2004р. інвестор поєднує в собі функції інвестора, а саме виконання робіт з фінансування будівництва та функції генерального підрядника, виконання робіт з будівництва об'єкту відповідно до встановлених будівельно - технічних норм, використовуючи власні та/або залучені трудові і матеріальні ресурси, та введення його в експлуатацію.

Згідно п. 1.3 договору №493 від 20.12.2004р. орієнтовний термін будівництва: початок - травень 2006 р., закінчення - листопад 2008р. Уточнений термін будівництва об'єкту визначається проектно - кошторисною документацією, затвердженою у встановленому порядку.

Додатковою угодою від 05.04.2013р. контрагентами погоджено викладення умов договору №493 від 20.12.2004р. в новій редакції, в тому числі погоджено інший розподіл результату інвестиційної діяльності.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що 10.07.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропереробка 1» (інвестор, підрядник) та Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України (замовник) було укладено договір №107 на інвестування та виконання ремонтно-будівельних робіт, згідно п.1.1 якого інвестор зобов'язується розробити самостійно та/або з залученням третіх осіб проектно-кошторисну документацію та виконати ремонтно-будівельні роботи за рахунок власних та/або залучених коштів, а замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх у спосіб, обумовлений сторонами додатковою угодою до цього договору.

Згідно п.2.1 вказаного правочину ціну договору складає загальна вартість ремонтно-будівельних робіт згідно затвердженого замовником зведеного кошторису (включаючи, вартість матеріалів, що їх застосовано при виконанні вищезазначених робіт), та відшкодовується інвестору у спосіб, що його буде обумовлено сторонами у додатковій угоді до договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання діє до 31.12.2007р. (п.9.1 договору №107 від 10.07.2007р.).

Зі змісту додаткової угоди від 05.04.2013р. до договору №493 від 20.12.2004р. вбачається, що підписанням вказаної угоди контрагенти домолись, що остання є згодою сторін про врахування належної замовнику за договором №493 від 20.12.2004р. частки у розмірі 10% від загальної (запроектованої) площі приміщень об'єкту в рахунок оплати за виконані інвестором підрядні роботи за договором №107 від 10.07.2007р. відповідно до протоколу узгодження розрахунків від 04.04.2013р.

Як свідчать матеріали справи, згідно постанови №49 від 26.04.2013р. Бюро Президії Національної академії наук України «Про заміну інвестора та внесення змін до договору», за пропозицією Інституту хімії поверхні імені О.О.Чуйка Національної академії наук України була погоджена заміна інвестора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропереробка 1» в договорі №493 від 20.12.2004р. на Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» шляхом укладення угоди та доручено Інституту хімії поверхні імені О.О.Чуйка Національної академії наук України внести зміни до договору на умовах наданого проекту.

Як зазначалось судом, за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (ст.ст. 520, 521 Цивільного кодексу України).

На виконання постанови №49 від 26.04.2013 р. Бюро Президії Національної академії наук України «Про заміну інвестора та внесення змін до договору», 14.05.2013р. між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України (замовник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» (первісний інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» (новий інвестор) була укладена тристороння угода про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі.

За умовами п.1 угоди від 14.05.2013р. за взаємною згодою сторін первісний інвестор передає, а новий інвестор приймає на себе всі права та обов'язки первісного інвестора за договором №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі з урахуванням всіх змін та доповнень до нього та набуває статусу правонаступника за вказаним договором. Будівництво нежитлової будівлі за вказаним договором буде відбуватись за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 10, на земельній ділянці за кадастровим номером: 8 000 000 000 82:013:0042 (об'єкт).

Всіх прав та обов'язків первісного кредитора за договором, що вказаний в п. 1 цієї угоди, в тому числі, прав вимагати від замовника належного виконання всіх зобов'язань за договором, що вказаний в п. 1 цієї угоди, новий інвестор набуває з дати набрання чинності цієї угоди (п. 2 угоди від 14.05.2013р.).

Відповідно до п. 3 угоди від 14.05.2013р. підписуючи цю угоду замовник дає свою згоду на передачу первісним інвестором новому інвестору всіх своїх прав та обов'язків за договором №493 від 20.12.2004р. з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, а також підтверджує, що не має жодних (майнових чи немайнових) претензій до первісного інвестора стосовно належної замовнику за договором №493 від 20.12.2004р. частки в розмірі 10 % від загальної (запроектовано) площі приміщень об'єкту, яку він передав інвестору на підставі постанови №221 від 02.11.2012р. бюро Президії Національної академії наук України, та згідно додаткової угоди від 05.04.2013р. до договору №493 від 20.12.2004р. в рахунок оплати за виконані первісним інвестором підрядні роботи за договором №107 від 10.07.2006 р.

Як вбачається з п. 4 спірної угоди від 14.05.2013р., сторони погодили, що з дати набрання нею чинності новий інвестор набуває право власності на частку в розмірі 100% від загальної (запроектованої) площі приміщень об'єкту, який буде побудований згідно договору №493 від 20.12.2004р. з урахуванням змін та доповнень до нього.

Згідно до п. 5 угоди від 14.05.2013р. за відступлення прав та обов'язків первісним інвестором новому інвестору за договором №493 від 20.12.2004р. з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, новий інвестор сплачує первісному інвестору суму у розмірі 200 000 грн. шляхом безготівкового розрахунку протягом 60 робочих днів з дати підписання сторонами цієї угоди.

Пунктом 10 вказаного правочину передбачено, що угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення печатками сторін, і діє до повного виконання її сторонами.

На виконання постанови бюро Президії Національної академії наук України №49 від 26.04.2013 року «Про заміну інвестора та внесення змін до договору» та у відповідності до тристоронньої угоди від 14.05.2013 р., укладеної між замовником, новим інвестором та первісним інвестором про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р., 15.05.2013 р. між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» було укладено додаткову угоду до договору №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі.

Згідно розділу ІІІ додаткової угоди вона набирає чинності з моменту підписання її сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Вказаною додатковою угодою сторонами внесено зміни до договору №493 від 20.12.2004р. в частині зміни первісного інвестора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» на нового інвестора - Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг», а також викладено договір №493 від 20.12.2004р. у новій редакції.

Зокрема, об'єктом в цьому договорі №493 від 20.12.2004р. визначено нежитлову будівлю загальною проектованою площею 6179,0 кв.м, яка буде побудована за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 10, буде складатися з: офісної частини виставково - інформаційної зали, кафе - бару на 24 місця, вбудованого паркінгу на 34 машиномісця, трансформаторної вбудованої підстанції, технічних приміщень та мати всі необхідні складові для прийняття її в експлуатацію (інженерні мережі, комунікації, обладнання, устаткування тощо) та укладення інвестиційних договорів щодо даного об'єкту.

Так, розділами 2 - 7 договору №493 від 20.12.2004р. (в редакції додаткової угоди від 15.05.2013р.) сторони узгодили обсяг фінансування (інвестицій), вартість та порядок фінансування, порядок розподілу результатів, права та обов'язки сторін, порядок зміни, доповнень або розірвання договору тощо.

Положеннями договору №493 від 20.12.2004р. (в редакції додаткової угоди від 15.05.2013р.) термін «будівництво» визначений як здійснення всього комплексу високоякісних будівельних робіт з будівництва об'єкту за адресою: м. Київ, Шевченківський район, вул. Михайлівська, 10, з використанням і застосуванням високоякісних матеріалів обладнання та устаткування, а також повне знесення старої будівлі після її списання в установленому порядку.

Згідно п. 8.6 договору №493 від 20.12.2004р. (в редакції додаткової угоди від 15.05.2013р.) цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє протягом 5 (п'яти) років.

Додатковою угодою від 14.07.2013р. до угоди від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, сторони за спільною згодою вирішили викласти п.5 угоди про заміну сторони в наступній редакції: «За відступлення прав та обов'язків первісним інвестором новому інвестору за договором №493 від 20.12.2004р. з урахуванням змін та доповнень до нього, новий інвестор в строк до 01.03.2014р. сплачує первісному кредитору суму в розмірі 200 000 грн. шляхом безготівкового розрахунку».

Ця додаткова угода з моменту набрання нею чинності є невід'ємною частиною угоди про заміну інвестора.

Дана додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання уповноваженими представниками первісного кредитора та нового кредитора та скріплення їх печатками (п.5 додаткової угоди від 14.07.2013р.).

Одночасно, як свідчать представлені суду документи, 01.03.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» (суборендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» (орендар) було укладено договір №0103/2014Агро суборенди нежилих приміщень, відповідно до умов п.1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає в тимчасове платне користування нежилі приміщення, що знаходяться в будинку за адресою: м.Київ, вул.Басейна, 7-Б.

Зі змісту п.4.1 договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. вбачається, що розмір плати за користування об'єктом суборенди загалом становить 200 000 грн., в тому числі, податок на додану вартість в розмірі 33 333,33 грн.

У п.4.2 договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. вказано, що суборендар зобов'язується своєчасно проводити оплату за користування приміщеннями на поточний рахунок орендаря шляхом перерахування коштів до 20 числа наступного місяця за звітним.

Цей договір діє з дати підписання акту приймання-передачі приміщення до 01.06.2014р. (п.9.1 договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р.).

01.03.2014р. в межах договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. контрагентами було складено акт приймання-передачі приміщення.

01.04.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» було укладено договір про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р., згідно умов якого сторони домовились розірвати договір №0103/2014Агро від 01.03.2014р.

У п.2 сторонами було визначено, що заборгованість суборендаря перед орендарем становить 200 000 грн., в тому числі, податок на додану вартість в розмірі 33 333,33 грн.

Даний договір є невід'ємною частиною договору суборенди (п.5 договору від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень).

01.04.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» було укладено угоду №01/04-14ЗАР про зарахування однорідних зустрічних вимог (згідно ст.601 Цивільного кодексу України), згідно п.п.1, 2 якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» у розмірі 200 000,00 грн. згідно угоди від 14.05.2013 р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р., а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» згідно договору суборенди нежилих приміщень № 0103/2104Агро від 01.03.2014 року на загальну суму 200 000,00 грн.

Згідно п.п. «а» п. 3 угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. сторони дійшли згоди щодо взаємного погашення однорідних зустрічних грошових вимог в сумі 200 000,00 грн., а саме: за угодою від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі сторони зарахували 200 000,00 грн.; за договором суборенди нежилих приміщень №0103/2014Агро від 01.03.2014р. сторони зарахували 200 000,00 грн.

Відповідно до п. 4 угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог після проведення погашення (зарахування) зустрічних однорідних вимог на загальну суму 200 000,00 грн. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» за угодою від 14.05.2013 року про заміну сторони у Договорі №493 від 20.12.2004р. та заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за договором суборенди нежилих приміщень №0103/2014Агро від 01.03.2014р. становлять нуль грн.

При цьому, як зазначено в п.п. «б» п. 3 угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог, підписання цієї угоди свідчить про те, що сторони не мають майнових та інших претензій одна до одної згідно угоди від 14.05.2013 року про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень, договору від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог вбачається, що вказані правочини з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» підписано директором ОСОБА_4, а з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» директором ОСОБА_6 та скріплено печатками юридичних осіб.

За висновками суду у договорі №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоді №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних контрагентами було досягнуто всіх істотних умов відповідного договору, скріплено підписами сторін, а отже, вказані правочини є вчиненими.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За приписами ст.20 Господарського кодексу України захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом п.2 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень, договору від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог, позивач посилався на те, що вказані правочини з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» підписано не директором ОСОБА_4, а іншою особою. Одночасно, заявником також наголошено на тому, що договір №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог суперечить вимогам ст.601 Цивільного кодексу України, оскільки на момент його укладання строк виконання суборендарем свого обов'язку з внесення платежу за договором №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень не настав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» в частині визнання недійсними договорів №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень, договору від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст.97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст.58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України «Про господарські товариства», ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

За твердженнями позивача та за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01.03.2014р. та 01.04.2014р. директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» був ОСОБА_4.

Наразі, посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» на те, що договір №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень, договір від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоду №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог підписано не ОСОБА_4 суд вважає такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування. При цьому, суд виходить з наступного.

Як неодноразово зазначалось судом, згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судом також зверталась увага учасників судового процесу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні Мантованеллі проти Франції розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду. Зокрема Європейським судом вказано, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Проте, всупереч означених вище норм, позивачем не було представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що підпис від імені ОСОБА_4 в договорі №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень, договорі від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоді №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вчинено не підписантом, а іншою особою.

При цьому, судом також було обґрунтовано відхилення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про призначенні судової почеркознавчої експертизи, з огляду на відсутність в матеріалах справи необхідних для проведення почеркознавчої експертизи зразків підписів ОСОБА_4 (в тому числі, вільних та вільно-умовних), неможливість відбору експериментальних зразків підписів вказаної особи, а отже, неможливість суду забезпечити проведення експертного дослідження по справі, як того вимагає Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Отже, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави достеменно вважати, що підпис від імені ОСОБА_4 в договорі №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень, договорі від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та угоді №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог вчинено не підписантом, а іншою особою.

За таких обставин, посилання заявника в якості обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними вказаних вище договорів на несправжність підпису ОСОБА_4, суд вважає безпідставними та позбавленими належного доказового обґрунтування.

Одночасно, посилання заявника на направлення до Шевченківського УП ГУНП в місті Києві заяви про вчинення кримінального правопорушення, в якій висловлено сумніви щодо справжності відбутків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» на договорі №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та договору від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень угоді №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог, також не є достеменним свідченням підроблення печатки позивача, а отже, не може бути достатньою підставою для визнання вказаних правочинів недійсними.

З урахуванням наведеного суд, дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про визнання недійсними договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень та договору від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень.

Одночасно, як вказувалось вище, обґрунтовуючи недійсність угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог, заявник також посилався на те, що вказаний правочин суперечить приписам ст.601 Цивільного кодексу України. Проте, суд з такими твердженнями позивача не погоджується з огляду на наступне.

За приписами ст.601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 203 Господарського кодексу України передбачено припинення господарського зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, для зарахування потрібна наявність всіх трьох наведених вище умов. При цьому щодо вимоги, пов'язаної з настанням строку виконання, то для зарахування цей строк повинен настати щодо обох вимог. Це означає, що вказане правило не передбачає припинення зобов'язань шляхом зарахування на майбутнє. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 24.06.2015р. Верховного Суду України по справі №3-255гс15 та постанові від 16.03.2017р. Верховного Суду України по справі №914/1697/15

Вказане свідчить, що припинення зобов'язання на підставі ст.601 Цивільного кодексу України може відбуватись за умови, що вимоги контрагентів є зустрічними та строк їх виконання настав на момент звернення з відповідною заявою.

Як вказувалось вище, у п.п. «а» п. 3 угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. сторони дійшли згоди щодо взаємного погашення однорідних зустрічних грошових вимог в сумі 200 000,00 грн., а саме: за угодою від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі сторони зарахували 200 000,00 грн.; за договором суборенди нежилих приміщень №0103/2014Агро від 01.03.2014р. сторони зарахували 200 000,00 грн.

Відповідно до п. 4 угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог після проведення погашення (зарахування) зустрічних однорідних вимог на загальну суму 200 000,00 грн. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» за угодою від 14.05.2013 року про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. та заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за договором суборенди нежилих приміщень №0103/2014Агро від 01.03.2014р. становить нуль грн.

Наразі, суд зазначає, що визначення сторонами у договорі суборенди нежилих приміщень №0103/2014Агро від 01.03.2014р. строку оплати до 20-го числа місяця наступного за звітним, ніяким чином не виключає можливості виконання грошового обов'язку достроково, а отже, не нівелює права учасників господарських правовідносин на припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Вказану позицію підтримано Вищим господарським судом у постанові від 08.02.2017р. по справі №910/3940/15-г.

До того ж, судом прийнято до уваги, що у договорі від 01.04.2014р. про розірвання договору №0103/2014Агро від 01.03.2014р. суборенди нежитлових приміщень суборендарем у п.2 було визнано факт наявності заборгованості перед орендарем в розмірі 200 000 грн., яка і була зарахована за угодою №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р.

Отже, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що угода №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог суперечить приписам ст.601 Цивільного кодексу України, є безпідставними та юридично неспроможними.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» в частині визнання недійсною угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог.

Виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про розірвання угоди від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі. При цьому, суд виходив з наступного.

За приписами ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться у ст.188 Господарського кодексу України.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України).

Як було встановлено судом, 14.05.2013р. між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України (замовник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» (первісний інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» (новий інвестор) була укладена тристороння угода про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі.

За умовами п.1 угоди від 14.05.2013р. за взаємною згодою сторін первісний інвестор передає, а новий інвестор приймає на себе всі права та обов'язки первісного інвестора за договором № 493 від 20.12.2004 про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі з урахуванням всіх змін та доповнень до нього та набуває статусу правонаступника за вказаним договором. Будівництво нежитлової будівлі за вказаним договором буде відбуватись за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 10, на земельній ділянці за кадастровим номером: 8 000 000 000 82:013:0042 (об'єкт).

Згідно до п. 5 угоди від 14.05.2013р. за відступлення прав та обов'язків первісним інвестором новому інвестору за договором №493 від 20.12.2004р. з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, новий інвестор сплачує первісному інвестору суму у розмірі 200 000,00 грн. шляхом безготівкового розрахунку протягом 60 робочих днів з дати підписання сторонами цієї угоди.

Пунктом 10 вказаного правочину передбачено, що ця угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення печатками сторін, і діє до повного виконання її сторонами.

Додатковою угодою від 14.07.2013р. до угоди від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, сторони за спільною згодою вирішили викласти п.5 угоди про заміну сторони в наступній редакції: «За відступлення прав та обов'язків первісним інвестором новому інвестору за договором №493 від 20.12.2004р. з урахуванням змін та доповнень до нього, новий інвестор в строк до 01.03.2014р. сплачує первісному кредитору суму в розмірі 200 000 грн. шляхом безготівкового розрахунку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За приписами ст.601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 203 Господарського кодексу України передбачено припинення господарського зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Як було встановлено вище, позивачем та відповідачем 1 було підписано угоду №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р., згідно п.п. «а» п. 3 якої сторони дійшли згоди щодо взаємного погашення однорідних зустрічних грошових вимог в сумі 200 000,00 грн., а саме: за угодою від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі сторони зарахували 200 000,00 грн.; за договором суборенди нежилих приміщень №0103/2004Агро від 01.03.2014р. сторони зарахували 200 000,00 грн.

Відповідно до п. 4 угоди №01/04-14ЗАР від 01.04.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог після проведення погашення (зарахування) зустрічних однорідних вимог на загальну суму 200 000,00 грн. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» за угодою від 14.05.2013 року про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. та заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за договором суборенди нежилих приміщень №0103/2014Агро від 01.03.2014р. становлять нуль грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що посилання позивача в якості обгрунтування позовних вимог про розірвання угоди від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі на наявність заборгованості нового інвестора, як істотного порушення умов правочину, є безпідставними, з огляду на припинення зобов'язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних зобов'язань. Інших істотних порушень з боку відповідача умов додаткової годи від 14.05.2014р. до договору №493 від 20.12.2004р. позивачем не наведено, а судом не встановлено.

За таких обставин, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про розірвання угоди від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі також залишається судом без задоволення.

Позовні вимоги в частині припинення правовідносин між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України, Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за угодою від 14.05.2013р. про заміну сторони у договорі №493 від 20.12.2004р.та про припинення правовідносин між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за додатковою угодою від 15.05.2013р. до договору №493 від 20.12.2004р. підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» в частині припинення правовідносин між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за договором №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Інші підстави припинення зобов'язань визначено у ст.ст.599-601, 604-609 Цивільного кодексу України.

Проте, наразі, заявником не наведено наявності визначених чинним законодавством України підстав для припинення зобов'язань між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Інвест Холдинг» за договором №493 від 20.12.2004р. про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі.

За таких обставин, приймаючи до уваги все вищенаведене у сукупності, суд дійшов щодо відмови в повному обсязі в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка 1» про визнання недійсним договору суборенди, визнання недійсним договору про розірвання договору суборенди, визнання недійсною угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, про розірвання угоди про заміну сторони у договорі, припинення правовідносин за угодою про заміну сторони в договорі, припинення правовідносин за додатковою угодою до договору про фінансування та будівництво (реконструкцію), припинення правовідносин за договором про фінансування та будівництво (реконструкцію).

Клопотання позивача про вихід суду за межі позовних вимог було залишено судом без задоволення, оскільки за приписами п.2 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Тобто, суд зауважує, що визначена чинним господарським процесуальним законодавством можливість суду виходити за межі позовних вимог на підставі відповідного клопотання є саме правом, а не обов'язком суду, підстав для реалізації якого під час розгляду справи №910/5440/17 не виникло.

Заява відповідача 1 (з урахуванням численних доповнень) про застосування строків позовної давності була залишена судом без розгляду з огляду на наявність самостійних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.07.17.

Суддя Т.М. Ващенко