ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2017 р.Справа № 915/266/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ліпчанської Н.В., Ярош А.І.

(Склад колегії суддів змінено на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.07.2017р.)

Секретар судового засідання: Маленкова О.П.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю;

від відповідача-2 ОСОБА_2, за довіреністю;

від третьої особи ОСОБА_2, за довіреністю;

Представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в судове засідання не з'явився. Про час, дату та місце його проведення повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «ТОРЖОК»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року

по справі № 915/266/17

за позовом Дочірнього підприємства «ТОРЖОК»

до відповідачів:

1. Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Первомайськ-кондитер»

за участю третьої особи на стороні відповідача-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКІНВЕСТ 2017»

про визнання умов договору іпотеки недійсними

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року Дочірнє підприємство «ТОРЖОК» (далі ДП «ТОРЖОК») звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Первомайськ-кондитер» (далі ТОВ «Первомайськ-кондитер»), в якому просило визнати недійсним з моменту вчинення підпункт 7.6.1, 7.6.2 пункту 7.6 Договору іпотеки № 2563, укладеного 19 травня 2006 року між ДП «ТОРЖОК» ТОВ «КИТ-Кэпитал» (правонаступником якого є ДП «ТОРЖОК») та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»).

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю спірних умов Договору іпотеки вимогам законодавства на час укладення Договору, а також відсутністю рішення засновника про надання згоди на включення застереження до договорів іпотеки про можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки на іпотекодержателя або продажу предмета іпотеки іпотекодержателем та відсутністю рішення про надання згоди на укладення договорів про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКІНВЕСТ 2017» до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області 23 травня 2017 року по справі № 915/266/17 (суддя Семенчук Н.О.) відмовлено у задоволенні позову.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про сплив строку позовної давності для предявлення позивачем вимог, відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Дочірнє підприємство «ТОРЖОК» вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з'ясування всіх обставин, які мають значення для справи, а тому просить скасувати його повністю та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скаржник вважає хибним висновок суду першої інстанції про безпідставність тверджень ДП «ТОРЖОК» щодо відсутності окремого рішення - згоди засновника ДП «ТОРЖОК» для включення застереження в договір іпотеки, оскільки суд дійшов до такого висновку з посилкою на документи, які не міститься в матеріалах справи та судом взагалі не досліджувались.

Крім того, апелянт наполягає на тому, що строк позовної давності не пропущений, оскільки перебіг позовної давності щодо вимоги про визнання недійсними умов Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р. почався лише з 16.12.2016р., тобто з моменту, як ДП «ТОРЖОК» довідалося про нову сторону у договорі - ТОВ «Первомайськ-Кондитер». При цьому, застосування строків позовної давності саме за заявою ТОВ «Первомайськ-Кондитер» є безпідставним, оскільки первісною стороною оскаржуваного договору було ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», й відповідна заява могла би надійти саме від банку.

Між тим, в оскаржуваному рішенні судом не визначено, чи порушено право ДП «ТОРЖОК» включенням іпотечного застереження в договір іпотеки, та чи є це підставою для визнання відповідних умов договору іпотеки недійсними.

Більш детальніше доводи зазначені у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 16 червня 2017 року колегією суддів у складі головуючого судді Лисенко В.А., суддів: Ярош А.І., Гладишевої Т.Я., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В звязку з перебуванням судді-члена колегії ОСОБА_4 у відпустці з 17 липня по 01 вересня 2017 року, на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.07.2017р. справу передано на розгляд колегії суддів у складі ОСОБА_5 (головуючий), судді Ярош А.І., Ліпчанської Н.В., яка прийнята до свого провадження відповідною ухвалою.

У судове засідання, яке призначене на 18 липня 2017 року, представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» не зявився, не скористався наданим їм ст. 22 ГПК України правом.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Пунктом 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. № 01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» розяснено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія дійшла висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутністю вищевказаного представника відповідача-1.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Миколаївської області, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 101 ГПК України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 травня 2006 року між ДП «ТОРЖОК» ТОВ «КИТКэпитал», правонаступником якого є ДП «ТОРЖОК» (далі ПОЗИЧАЛЬНИК) та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі КРЕДИТОДАВЕЦЬ), укладено кредитний договір № 19/К-К (далі Договір № 19/К-К), відповідно до п. 1.1. та п. 1.1.1. якого КРЕДИТОДАВЕЦЬ надає ПОЗИЧАЛЬНИКУ у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 4 000 000, 00 доларів США, на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що складають невідємну частину Договору (а.с. 11-18).

Пунктом 7.4. Договору № 19/К-К передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (КРЕДИТОДАВЕЦЬ) зобов'язується надати грошові кошти (КРЕДИТ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Іпотека є окремим видом застав. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» та ст. 572 Цивільного кодексу України передбачено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань за кредитним договором № 19/К-К, між ДП «ТОРЖОК» ТОВ «КИТКэпитал», правонаступником якого є ДП «ТОРЖОК» (далі ІПОТЕКОДАВЕЦЬ) та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ), укладено Договір іпотеки від 19.05.2006р., який зареєстрований в реєстрі за № 2563 (далі - Договір іпотеки), відповідно до п. 1.1. якого позивач (ІПОТЕКОДАВЕЦЬ) з метою забезпечення виконання основного зобовязання, що випливає з кредитного договору, передає в іпотеку, а відповідач-1 (ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ) приймає в іпотеку Предмет іпотеки (а.с. 19-28).

Предметом іпотеки за вказаним Договором визначено: нежитловий обєкт, який знаходиться у м. Миколаєві, розташований по вул. Малій Морській, 108, та в цілому складається з адміністративної будівлі залізобетонної за Літ. А-8, загальною площею 5003,0 кв.м., торгівельного центру залізобетонного за Літ. А1-6 загальною площею 21029,1 кв.м., вхід у підвал залізобетонний Літ. М-1, воріт 4, огорожі 5, покриття 1, навіс без обшивки А3-1.

Пунктом 1.5. Договору іпотеки передбачено, що узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки становить 37 016 348, 50 грн., яка в еквіваленті при перерахуванні в долари США по офіційному курсу НБУ на день укладання цього Договору становить 7 329 970, 00 доларів США із розрахунку 5, 05 гривень за 1 долар США.

Пунктом 7.6. Договору іпотеки визначено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку:

7.6.1. Шляхом переходу до ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ прав власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ права звернення стягнення на Предмет іпотеки ІПОТЕКОДАВЕЦЬ цим Договором іпотеки підтверджує свою згоду на передачу у власність ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЮ Предмета іпотеки.

ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ набуває Предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого придбання, на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності без урахування ПДВ. Сплата ПДВ здійснюється згідно законодавства України, діючого на момент переходу права власності на предмет іпотеки до ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ. Право вибору суб'єкта оціночної діяльності сторони за взаємною згодою надають ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЮ. Проведення оцінки предмета іпотеки здійснюється за рахунок коштів ІПОТЕКОДАВЦЯ.

У випадку перевищення вартості Предмета іпотеки над сумою заборгованості ПОЗИЧАЛЬНИКА по кредитному договору, зафіксованою на дату переходу до ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ права власності на Предмет іпотеки, ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ повертає суму перевищення вартості ІПОТЕКОДАВЦЮ, згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Підписанням цього Договору ІПОТЕКОДАВЕЦЬ засвідчує, що він дає ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЮ згоду на прийняття ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ (придбання іпотеки у власність) у випадку виникнення у ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього і Договору та вимог чинного законодавства України.

ІПОТЕКОДАВЕЦЬ підписанням цього Договору також засвідчує, що наявність буд-яких інших документів, крім цього Договору та письмового рішення ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ про придбання Предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ на предмет іпотеки не вимагається.

Цей договір та письмове рішення ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ про придбання Предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на Предмет іпотеки від ІПОТЕКОДАВЦЯ до ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ та надають право ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЮ подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ з дати прийняття ним письмового рішення про придбання Предмета іпотеки у власність.

7.6.2. Шляхом продажу ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ Предмета іпотеки відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ права звернення стягнення на Предмет іпотеки ІПОТЕКОДАВЕЦЬ уповноважує ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ від свого імені продати Предмет іпотеки будь- якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». Сплата податків при такому продажу регулюється діючим законодавством України при оподаткуванні.

Ціна продажу Предмета іпотеки встановлюється за згодою між ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ та ІПОТЕКОДАВЦЕМ. У випадку відсутності згоди сторін відносно ціни продажу, дана ціна встановлюється на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Право вибору суб'єкта оціночної діяльності сторони за взаємною згодою надають ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЮ. Проведення оцінки предмета іпотеки здійснюється за рахунок коштів ІПОТЕКОДАВЦЯ.

Після задоволення всіх вимог ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ по Кредитному договору, залишок коштів повертається ІПОТЕКОДАВЦЮ, згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

ІПОТЕКОДАВЕЦЬ підписанням цього Договору, засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору та договору купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладеного ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ з покупцем предмета іпотеки, для реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки не вимагається.

Цей Договір та договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ з покупцем (покупцями), мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на Предмет іпотеки до покупця по договору купівлі-продажу, укладеному з ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ.

ДП «ТОРЖОК»» звернулося до суду з позовними вимогами про визнання недійсними з моменту вчинення підпункту 7.6.1, 7.6.2 пункту 7.6 Договору іпотеки № 2563 від 19 травня 2006 року у звязку з невідповідністю зазначених умов Договору іпотеки вимогам законодавства на час укладення Договору, а саме статтям 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Стаття 16 Цивільного кодексу України також передбачає відповідні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Судовою колегією встановлено, що на підставі Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 2563 від 19.05.2006р., який було укладено 13.12.2016р. за реєстровим № 1594 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (Первісний кредитор) та ТОВ «ФК «ФІНМАРК» (Новий кредитор), до ТОВ «ФК «ФІНМАРК» як Нового кредитора перейшли ті ж права, що мав Первісний кредитор на момент укладення Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р.

В свою чергу ТОВ «ФК «ФІНМАРК» право первісного ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ відступлено ТОВ «Первомайськ-кондитер» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 13.12.2016р. за реєстровим № 1595.

Таким чином, к вимогам позивача до відповідачів стосовно Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р. застосовуються положення Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на 19.05.2006р.

Частина 1 статті 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», яка кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 589 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України).

Положеннями ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006р., що діяли на момент укладення Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р.) передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006р., що діяли на момент укладення Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р.) встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006р., що діяли на момент укладення Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р.), в свою чергу, передбачала, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

З урахуванням принципу незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, закріпленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, зміни, внесені до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Законом України від 25.12.2008р. «Про запобігання випливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», якими застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, прирівняне за правовими наслідками до окремого договору між боржником і кредитором про задоволення вимог кредитора, не можуть бути застосовані до відносин, що складалися між учасниками судового спору у даній справі, які виникли до зазначених змін.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006р., що діяли на момент укладення Договору іпотеки № 2563 від 19.05.2006р.) передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов'язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження в іпотечному договорі. Таке застереження може тільки визначати умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавство яке діяло на момент укладення іпотечного договору не передбачало передачу права власності на заставлене майно від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобовязання та право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі.

У звязку з викладеним, судова колегія вважає позовні вимоги обґрунтованими.

Однак, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачами подано заяви про застосування позовної давності у справі.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Пунктом 2.8 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що загальна позовна давність застосовується щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій статті 261 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 4 та 5 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, та буде встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

В даному разі застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що Дочірнє підприємство «ТОРЖОК» звернулося з даним позовом до Господарського суду Миколаївської області 29 березня 2017 року, коли оспорюваний Договір іпотеки № 2563 датований 19 травня 2006 року, тобто позивач звернувся до суду з пропуском встановленого вимогами чинного законодавства строку для захисту порушеного права.

При цьому, судова колегія завважує, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 Цивільного кодексу України).

Отже, приймаючи до уваги те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте позивачем пропущено строк позовної давності, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України, для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та не доведено поважності причин його пропущення, а відповідачами подано заяву про застосування строків позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності відмови в позові у звязку з спливом строку позовної давності.

Отже, на думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта стосовно безпідставності тверджень ДП «ТОРЖОК» щодо відсутності окремого рішення - згоди засновника ДП «ТОРЖОК» для включення застереження в договір іпотеки, судова колегія до уваги не приймає, оскільки повноваження підписанта даного правочину, а також інші підстави і обставини, необхідні для чинності правочину перевірялись нотаріусом, як спеціальним субєктом права на посвідчення та реєстрацію договорів.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, фактично повторюють доводи викладені у позові, яким місцевий суд дав належну оцінку та на переконання колегії суддів не доводять помилковість прийнятого місцевим господарським судом рішення, а тому не можуть прийматись до уваги та бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 п. 1, 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «ТОРЖОК» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року по справі № 915/266/17 - залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя А.І. Ярош