РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2017Справа №910/4312/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київгаз»

До Приватного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

Про визнання правочину недійсним

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Данилевський О.М., Лебедєв Ю.В.

Від відповідача: Дороніна О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київгаз» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину відповідача - заяви про припинення зобов'язань заліком зустрічної однорідної вимоги (вих.. № 2686/12-004 від 28.02.17.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.17. порушено провадження у справі № 910/4312/17 та призначено її до розгляду на 18.04.17.

18.04.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 11.05.17. судом прийнято заяву позивача про зміну предмету позову, подану 10.05.17., відповідно до якої Публічне акціонерне товариство «Київгаз» просить суд визнати недійсною частину одностороннього правочину відповідача - заяви про припинення зобов'язань заліком зустрічної однорідної вимоги (вих.. № 2686/12-004 від 28.02.17.), а саме умову, що міститься у фразі «на суму 2 223 893,48 грн.».

Крім того, 11.05.17. позивачем було подано заперечення на відзив.

В судовому засіданні 11.05.17. було оголошено перерву до 17.05.17.

17.05.17. сторонами було подано письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.17. оголошено в судовому засіданні 07.06.17. перерву та продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

07.06.17. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.06.17. було оголошено перерву до 06.07.17.

06.07.17. позивачем та відповідачем було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 06.07.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 06.07.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/4312/17.

В судовому засіданні 06.07.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.03.17. позивачу від відповідача надійшла заява (вих. № 2686/12-004 від 28.02.17.) «про припинення зобов'язань заліком зустрічної однорідної вимоги», наступного змісту:

«Відповідно до договору на транспортування природного газу № 211058/ від 17.06.16. ПАТ «Укртрансгаз» (Філія УМГ «Київтрансгаз») станом на 31.01.17. має заборгованість перед ПАТ «Київгаз» на суму 11 012,81 грн. за надані послуги з транспортування природного газу у 2016-2017 роках. Відповідно до договору на транспортування природного газу № /П19 від 28.09.11. ПАТ «Київгаз» станом на 31.01.17. має заборгованість перед ПАТ «Укртрансгаз» на суму 2 223 893,48 грн. за транспортування природного газу у 2016 році.

Таким чином, вищевказані зобов'язання є зустрічними, однорідними, та такими, зарахування яких допускається законодавством України.

Беручи до уваги вищенаведене та керуючись статтею 601 Цивільного Кодексу України, повідомляємо ПАТ «Київгаз» про припинення зарахуванням зобов'язання ПАТ «Укртрансгаз» щодо сплати заборгованості на суму 11 012,81 грн. на користь ПАТ «Київгаз» та зобов'язання ПАТ «Київгаз» щодо сплати заборгованості на 11 012,81грн. на користь ПАТ «Укртрансгаз».

У зв'язку з вищенаведеним, ПАТ «Укртрансгаз» у своєму бухгалтерському обліку зменшило дебіторську заборгованість ПАТ «Київгаз» за транспортування природного газу у 2016 році, що виникла на підставі договору на транспортування природного газу № /П19 від 28.09.11. на суму 11 012,81 грн. та, відповідно, зменшило у своєму бухгалтерському обліку кредиторську заборгованість перед ПАТ «Київгаз» за надані послуги з транспортування природного газу у 2016-2017 роках, що виникла на підставі договору на транспортування природного газу № 211058/ від 17.06.16. на суму 11 012,81 грн.».

Позивач із заявою не погодився, оскільки заперечує наявність заборгованості позивача перед відповідачем за договором на транспортування природного газу № /П19 від 28.09.11. на суму 2 223 893,48 грн., та звернувся з даним позовом до суду на підставі приписів ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Окремим способом припинення правовідношення є зарахування (ст. ст. 603, 604, 605 ЦК України).

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Господарське зобов'язання може бути припинено зарахуванням страхового зобов'язання, якщо інше не випливає з закону або змісту основного чи страхового зобов'язання.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Також, за вимогами частини 2 статті 601 Цивільного кодексу України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов'язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов'язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов'язані з виконанням. В силу цього для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим припущення про можливість зарахування підлягає спростуванню у тому чи іншому випадку стороною, яка отримала заяву про зарахування. Предметом доказування такого спростування буде достатньо обґрунтоване посилання на обставину, яка робить вимогу непридатною до зарахування.

Таким чином, за змістом статей 203 ГК України, 601 ЦК України зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом (п. 31 інформаційного листа ВГСУ від 07.04.2008 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»).

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання. Якщо ж одна зі сторін звернулась із заявою про зарахування, а інша сторона зобов'язання звернулась до суду з позовом про стягнення тієї суми, на яку проводиться зарахування зустрічної вимоги, тобто фактично наявним є протиставлення цій вимозі заперечення відносно характеру, терміну, розміру виконання тощо, то в такому випадку спір підлягає судовому розгляду (вказана правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 14.03.06. у справі № 8/600).

Разом з тим, сума заборгованості позивача перед відповідачем не узгоджена, тобто між сторонами існує спір з даного приводу, то односторонній правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог є таким, що не відбувся, тобто є неукладеним.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.13.).

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.13.).

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Всі інші доводи сторін зводяться до оспорення ними обставин виконання сторонами договору на транспортування природного газу № 211058/ від 17.06.16., наявності, відсутності та дійсного розміру заборгованості за вказаним договором, що не є предметом спору в даній справі.

Судовий збір згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.07.17.

Суддя Т.М. Ващенко