ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року Справа № 913/1048/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. -головуючого,
Ковтонюк Л.В.,
Корнілової Ж.О.,
розглянувши матеріали касаційної
скаргитовариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
напостанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.01.17 та рішення господарського суду Луганської області від 05.12.16
у справігосподарського суду Луганської області № 913/1048/16
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 660 841,81грн.,
за участі представників сторін:

від позивача - Король І.П.,

від відповідача - не з'явилися,

У С Т А Н О В И В:

23.09.2016 товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулися до господарського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 660 841,81грн., у тому числі 343 691,86грн. боргу зі сплати лізингових платежів, 302 749,95грн. плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, 14 400,00грн. збитків у вигляді витрат на юридичні послуги. Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням підприємцем у повному обсязі умов договору фінансового лізингу №00008490 від 10.09.2013.

05.12.2016 рішенням господарського суду Луганської області (суддя Секірський А.В.) позов задоволено частково, присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна" 225 082,59грн. основного боргу, 62 228,76грн. плати за фактичний час користування предметом лізингу, та судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

25.01.2017 постановою Донецького апеляційного господарського суду (судді Скакун О.А., Чернота Л.Ф., Татенко В.М.) рішення від 05.12.2016 скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків, стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна" збитки у вигляді оплати юридичних послуг у розмірі 7 000,00грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з прийнятими судовими рішеннями не погодились та звернулись до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просили їх скасувати у частині відмови в стягненні 267 421,18грн. боргу, 91 709,28грн. плати за фактичний час користування предметом лізингу, та задовольнити ці вимоги шляхом ухвалення нового рішення у справі. В обгрунтування своїх касаційних вимог ТОВ "Порше Лізинг Україна" посилалися на неповне установлення судами попередніх інстанцій усіх обставин справи, що призвело до порушення та неправильного застосування норм матеріального й процесуального права.

Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення вимог скарги виходячи з наступного.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, що убачається із матеріалів справи та не спростовується сторонами, 10.09.2013 між ТОВ "Порше Лізинг Україна" (Лізингодавець) та ФОП ОСОБА_4 (Лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008490, відповідно до умов якого Лізингодавець придбаває об'єкт лізингу та передає його Лізингоодержувач на умовах фінансового лізингу. Об'єктом лізингу є транспортний засіб марки Audi A6 2.0 TDI 2013 року виробництва, № двигуна НОМЕР_1, № шасі НОМЕР_2 вартістю (станом на день, що передує дню підписання Договору) $ 54 166, 26, що еквівалентно 443 080, 01 грн. Строк лізингу становить 60 періодів, протягом яких Лізингоодержувач зобов'язаний здійснити 60 лізингових платежів по $ 1 224, 89, які повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів у доларах США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

У пункті 4.1. Загальних умов сторони узгодили, що лізингодавець зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, тоді як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу протягом усього строку дії Контракту (окрім випадків, коли Лізингодавець матиме право розірвати цей Контракт/відмовитися від Контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Відповідно до п.4.2 Загальних умов після завершення строку дії цього Контракту та здійснення останнього Лізингового платежу, інших платежів за цим Контрактом і виконання всіх зобов'язань Лізингоодержувачем, право власності на об'єкт лізингу перейде до Лізингоодержувача. З цією метою сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього Контракту або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений Лізингодавцем.

Згідно п.6.1 Загальних умов для експлуатації об'єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь Лізингодавця лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що є невід'ємною частиною Контракту. Кожний лізинговий платіж включає: 1) відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; 2) частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); 3) комісії; 4) покриття витрат, пов'язаних оплатою послуг та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених Контрактом, та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з Контрактом.

Пунктом 8.2. Загальних умов сторони передбачили, що у разі прострочення сплати платежу до Лізингоодержувача застосовуються санкції, зокрема компенсація будь-яких витрат, понесених Лізингодавцем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених Лізингоодрежувачем відповідно до Контракту. Зазначені санкції підлягають виплаті Лізингоодержувачем упродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги Лізингодавцем, незважаючи на можливе розірвання Контракту.

За змістом п.8.3.2. Загальних умов якщо Лізингоодрежувач повністю або частково не здійснить оплату 1 лізингового платежу, при цьому якщо прострочення Лізингового платежу триває більше 30 днів, Лізингодавець має право розірвати Контракт/відмовитися від Контракту і витребувати об'єкт лізингу від Лізингоодержувача , у тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса. Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей Контракт/відмовитися від Контракту, та, серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, зокрема у випадку несплати Лізингоодержувачем 1 лізингового платежу повністю або частково і строк невиконання зобов'язання перевищує 30 календарних днів (п.12.6. Загальних умов). День, що вважатиметься датою розірвання/відмови від Контракту визначається Лізингодавцем у відповідному повідомленні/вимозі. Лізингодавець надсилає Лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від Контракту та за можливості зв'язується з ним доступними засобами зв'язку для такого повідомлення (п.12.7. Загальних умов). Договір вважається розірваним на десятий робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п.12.13 Загальних умов).

20.09.2013 відповідно до акту приймання-передачі об'єкт лізингу було передано ФОП ОСОБА_4

05.10.2015 ТОВ "Порше Лізинг Україна" направили підприємцю листа №00008490, у якому повідомили про односторонню відмову від спірного договору, проте який не було доставлено адресату з причин відсутності останнього за узгодженою сторонами адресою.

02.07.2016 постановою Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у виконавчому провадженні №51376913 за зверненням позивача оголошено розшук майна відповідача.

Посилаючись на те, що договір фінансового лізингу №00008490 від 10.09.2013 є розірваним у визначеному сторонами порядку, ТОВ "Порше Лізинг Україна" звернулися до місцевого господарського суду з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_4 основної заборгованості, плати за фактичний час користування майном лізингодавця та збитків, зазнаних унаслідок невиконання лізингоодержувачем договірних зобов'язань.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, господарські суди попередніх інстанцій обгрунтовано виходили із того, що між сторонами у справі було укладено правочин, який за своєю правовою природою є договором лізингу, нормативне регулювання якого підпадає під дію глави 54 та §6 глави 58 ЦК України, §5 глави 30 ГК України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", які кореспондуються з положеннями ч.1 ст.806 ЦК України, ч.1 ст.292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. З огляду на це, лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Отже на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

За змістом ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Сплата усіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу має наслідком реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

У відповідності до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За змістом диспозитивних положень статті 697 ЦК України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Розглядаючи передані на розгляд позовні матеріали, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що на підставі пунктів 12.6, 12.12, 12.13 Загальних умов, ч.3 ст.7 Закону України "Про фінансовий лізинг", спірний договір припинив свою дію з 31.03.2016 унаслідок односторонньої відмови лізингодавця від зобов'язання.

Зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні за змістом положення містяться у ч.1 ст.193 ГК України.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною другою статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

За змістом ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 225 082,59грн. основного боргу, суди обох інстанцій виходили з того, що згідно умов укладеного договору право власності на об'єкт лізингу зберігається за Лізингодавцем та переходить до Лізингоодержувача після сплати ним усіх лізингових платежів. Наслідком розірвання договору є відсутність у відповідача обов'язку передати предмет лізингу у власність позивача, та відповідно, відсутність в останнього права вимагати оплати вартості предмета лізингу. Тому урахувавши викладене, взявши до уваги, що право власності на предмет лізингу залишилось у позивача, вимоги останнього про стягнення з лізингоодержувача тієї частини лізингового платежу, яка складає відшкодування вартості цього майна, є бепідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів вважає за доцільне погодитись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартості предмета лізингу за весь час після припинення дії спірного договору, тобто з березня 2016 року, адже у відповідача не виник обов'язок з викупу спірного об'єкту, який залишився у власності позивача.

Що стосується позовних вимог про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, з огляду на зазначене вище, обгрунтованими із заявлених до стягнення 153 938,40грн. є 62 228,76грн. (проценти та комісії). Відшкодування вартості предмету лізингу, як іншої складової плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, є безпідставним, про що також зазначено господарськими судами, якими правильно постановлено про відмову в задоволенні цих вимог.

Висновки апеляційного господарського суду про те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, є обгрунтованими, відповідають діючому законодавству та умовам укладеного між сторонами договору. Тому суму коштів з відшкодування вартості предмету лізингу, яку позивач включив до основної заборгованості та плати за фактичне користування об'єктом лізингу, стягувати не можна.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій, належних обґрунтувань, з посиланням на норми права, які б їх спростовували, заявником не наведено, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень, при ухваленні яких здійснено всебічний, повний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надано належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, правильно застосовано норми процесуального права.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі не заслуговують на увагу, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень ст. 111-7 ГПК України не відноситься до компетенції касаційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого господарського суду або постанова апеляційного господарського суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.01.17 та рішення господарського суду Луганської області від 05.12.16 у справі № 913/1048/16 - без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя Л.В. Ковтонюк

Суддя Ж.О. Корнілова