ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.07.2017 Справа № 920/521/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Малюк Р.Б., розглянув матеріали справи № 920/521/17:

за позовом Заступника керівника Роменської місцевої прокуратури, м. Ромни,

в інтересах держави в особі Сумського національного аграрного

університету, м. Суми, в особі відокремленого підрозділу Роменського

коледжу Сумського національного аграрного університету, м. Ромни

до відповідача ОСОБА_1 підприємства «Рось», м. Київ, в особі відокремленого

підрозділу філії «Роменський молочний комбінат» ОСОБА_1

підприємства «Рось», м. Ромни, Сумська область

про стягнення 89 012 грн. 56 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 03.01.2017);

від відповідача: не зявився;

прокурор: Луцик О.О.

Суть спору: прокурор у позовній заяві від 07.06.2017 просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 78126,64 грн. заборгованість за товар, 1535,22 грн. 3% річних, 10715,49 грн. пені, 6993,01 грн. інфляційних збитків.

05.07.207 прокурором подано заяву від 30.06.2017 № 77-102вих 17 про зменшення позовних вимог, відповідно до якої в звязку з перерахунком позивачем стягуваної суми, просить стягнути з відповідача на користь позивача 78126,64 грн. заборгованість за товар, 847, 61 грн. 3% річних, 6873,00 грн. пені, 3165,31 грн. інфляційних збитків, а також стягнути на користь прокуратури Сумської області судовий збір.

Враховуючи положення ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв до розгляду заяву про зменшення позовних вимог.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Таким чином суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 78126,64 грн. заборгованість за товар, 847, 61 грн. 3% річних, 6873,00 грн. пені, 3165,31 грн. інфляційних збитків, а також стягнення на користь прокуратури Сумської області судового збору.

В судовому засіданні 06 липня 2017 року прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні 06 липня 2017 року представник позивача надав усні пояснення по справі та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 06 липня 2017 року явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідач вважається повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України - за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення прокурора та представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Пунктом 3 статті 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами частини третьої статті 2, частини другої статті 29 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статус позивача.

У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 року у справі № 3-рн/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Даний позов заявлено Заступником керівника Роменської місцевої прокуратури, з метою захисту інтересів держави Сумського національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету, який є державним навчальним закладом та реалізує державну політику для забезпечення прав громадян на здобуття вищої освіти, який фінансується за кошти державного бюджету України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про вищу освіту» формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом збереження і розвитку системи вищої освіти та підвищення якості вищої освіти; створення та забезпечення рівних умов доступу до вищої освіти; визначення збалансованої структури та обсягу підготовки фахівців з вищою освітою з урахуванням потреб особи, інтересів держави, територіальних громад і роботодавців.

У відповідності з п. 1.3 Положення «Про Роменський коледж Сумського національного аграрного університету», затвердженого наказом ректора Сумського національного аграрного університету 30.06.2015, основним напрямом діяльності коледжу є підготовка згідно з державним замовленням і договірними зобов'язаннями фахівців за освітньо-кваліфікаційними рівнями «молодший спеціаліст» для задоволення потреб аграрного сектору економіки.

Головним завданням коледжу є здійснення освітньої діяльності за ліцензованими спеціальностями; надання повної загальної середньої освіти; забезпечення виконання державного замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою (п. 2.1 Положення).

Коледж СНАУ є бюджетною установою, фінансування якої проводиться за рахунок коштів державного бюджету, який поділяється на загальний і спеціальний фонди (п.9.2 Положення).

Вся діяльність коледжу, всі отримані кошти за укладеними в установленому порядку цивільно-правовими договорами, спрямовуються виключно на реалізацію суспільно значимого державного завдання - здійснення освітньої діяльності.

Неналежне виконання зобов'язання відповідачем за укладеним договором призвело до ненадходження коштів до спеціального фонду навчального закладу, що в свою чергу унеможливлює належну реалізацію державної політики в галузі освіти - організацію навчального процесу, у тому числі стипендіальне забезпечення, розробку та впровадження новітніх технологій освітнього процесу, виплату заробітної плати викладачам тощо. Тобто, мова йде про порушення державних інтересів та загрозу належної реалізації державної політики в галузі освіти, і можливість забезпечити реалізацію гарантованого статтею 53 Конституції права громадян на доступність повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Разом з тим, позивачем самостійно не вжито заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача за поставлений товар відповідно до договору № 17-2 від 17.12.2014 року на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини).

Враховуючи наявність підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, зважаючи на дотримання прокурором вимог Закону України «Про прокуратуру», суд вважає правомірним звернення прокуратури Сумської області з даним позовом до господарського суду.

Як зазначає прокурор в позовній заяві, 17.12.2014 між Роменським коледжем Сумського національного аграрного університету (продавець, позивач) та філією «Роменський молочний комбінат» ОСОБА_1 підприємства «Рось» (покупець, відповідач) укладено договір № 17-2 на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини).

Відповідно до пункту 1.1. договору, продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97 (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар.

Згідно з п. п. 1.2., 1.3., 1.4. договору, місцем передачі товару від продавця покупцеві для подальшого транспортування до місцезнаходження виробничих потужностей (виробництва) покупця визначається місцезнаходження продавця. Приймання продукції покупцем за кількістю і якістю здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України. Перехід права власності на товар від продавця до покупця здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки покупця про прийом товару на товарно-транспортній накладній.

Відповідно до п. 2.1. договору, оплату за товар покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною до Договору.

З матеріалів справи вбачається, що факт поставки позивачем відповідачу товару у період з серпня 2016 року по листопад 2016 року підтверджується, зокрема приймальними квитанціями на закупівлю молочної сировини, а саме:

- № 174 за серпень 2016 року на суму 36 593 грн. 41 коп.,

- № 182 за вересень 2016 року на суму 34 422 грн. 28 коп.,

- № 206 за жовтень 2016 року на суму 35 481 грн. 01 коп.,

- № 212 за листопад 2016 року на суму 7 219 грн. 13 коп.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що у період з 01.08.2016 року по 10.11.2016 року включно, позивачем було поставлено товару на загальну суму 113 715 грн. 83 коп., з яких відповідачем до цього часу не оплачено 78 126 грн. 64 коп. Отже, у останнього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 78 126 грн. 64 коп.

Факт наявності заборгованості в сумі 78 126 грн. 64 коп. підтверджується відповідачем шляхом підписання Актів звіряння взаємних розрахунків між відповідачем та позивачем № 650, № 651 від 21.04.2017 року за період з 01.08.2016 року по 10.11.2016 року.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких; які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Строк виконання грошового зобов'язання у спірних правовідносинах визначається за правилами статті 692 Цивільного кодексу України, так як іншого строку оплати сторони не визначили.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою оплатити суму заборгованості, про що 11.02.2017 та 22.03.2017 були направлені відповідні претензії про оплату заборгованості, але оплата за поставлену продукцію відповідачем на день подачі позову не була проведена та відповіді на вищезазначені претензії не надано.

Відповідач не виконав своє зобов'язання за Договором і не сплатив позивачу своєчасно та у повному розмірі грошові кошти за поставлений товар.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору , а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що факт отримання відповідачем товару від позивача підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема копіями приймальних квитанцій, проте в порушення взятих на себе зобовязань та вимог ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, відповідач не виконав зобов'язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати отриманого товару, у звязку з чим, його заборгованість перед позивачем складає 78 126 грн. 64 коп.

Відповідачем факт отримання товару та наявності заборгованості визнається шляхом підписання акту звіряння взаємних розрахунків, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 78 126 грн. 64 коп. заборгованості за отриманий товар, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань прокурор зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до поданого розрахунку збитки від інфляційних втрат складають 3165 грн. 31 коп., 3% річних від простроченої суми становлять 847 грн. 61 коп. ( виходячи з суми заборгованості 78 126, 00 грн., за період з 25.02.2017 року по 06.07.2017 року).

Відповідач обґрунтованих заперечень чи контр розрахунку нарахувань суду не надав.

Відповідно до п. 3.1 та 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, в силу наведених норм законодавства, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Окрім того, прокурором заявлено до стягнення за прострочення оплати товару - пеню.

Обґрунтовуючи стягнення пені прокурор зазначає, що у відповідності до п. 4.2 договору, за несвоєчасне, понад встановлений даним Договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, Позивач вправі вимагати від Відповідача сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки, що передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України.

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив якщо він не приступив до виконання зобовязання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002, визначено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Відповідно до поданного розрахунку відповідачу нараховано 6873 грн. 00 коп. пені за період з 25.02.2017 по 06.07.2017, виходячи з суми заборгованості 78126 грн. 64 коп.

Відповідач обгрунтованих заперечень чи контррозрахунок проти нарахованої пені суду не надав.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При перевірці заявленої суми 3% річних, інфляційних нарахувань та пені суд приходить до висновку, що прокурором та позивачем здійснено правильний розрахунок вищезазначених сум.

Враховуючи, що право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань передбачене ст. 625 Цивільного кодексу України, а нарухання пені положеннями договору та чинного законодавства України, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 847грн. 61 коп., 3165 грн. 31 коп. інфляційних нарахувань, 6873 грн. 00 коп. - пені правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобовязань, з нього на користь прокуратури Сумської області підлягають стягненню 1600 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю .

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства «Рось» (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, ) в особі філії «Роменський молочний комбінат» приватного підприємства «Рось» (42010, Сумська область, м. Ромни, вул. Київська, буд. 94, ) на користь Сумського національного аграрного університету (40021, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 160, ) в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету (42000, Сумська область, м. Ромни, вул. Горького, буд. 56-А, ) 78126 грн. 64 коп. заборгованості за товар, 847 грн. 61 коп. 3% річних, 3165 грн. 31 коп. інфляційних збитків, 6873 грн. 00 коп. пені.

3. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства «Рось» (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10, ) в особі філії «Роменський молочний комбінат» приватного підприємства «Рось» (42010, Сумська область, м. Ромни, вул. Київська, буд. 94, ) на користь прокуратури Сумської області (код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 1600 грн. судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.07.2017.

Суддя ОСОБА_3