ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа № 917/867/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н. В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Козаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - дов. б/н від 27.03.2017, ОСОБА_2 - дов. б/н від 27.03.2017

відповідача - не з'явився

3-ї особи - не з'явився

апелянта - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу гр. ОСОБА_3 (вх. №1433П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 р. у справі №917/867/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Лазірки Полтавської область

до Лубенської районної державної адміністрації, м. Лубни Полтавської область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавської області

про визнання окремої частини договору недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 р. у справі №917/867/16 (суддя Кульбако М.М.) позов задоволено повністю. Визнано недійсною окрему частину пункту 8 договору оренди землі від 20.07.2011, укладеного між Лубенською районною державною адміністрацією Полтавської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, який зареєстрований у відділі Держкомзему Лубенського району Полтавської області (Державному реєстрі земель) 27.10.2011 року за №00536, а саме частину абзацу 1-го пункту 8 викладену в редакції : " ... починаючи з 13.08.2010 року по 13.08.2015 року...".

Гр. ОСОБА_3 (особа, яка не брала участі у справі) з рішенням не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на його необґрунтованість, вказує на те, що суд першої інстанції фактично продовжив строк дії договору оренди ФОП ОСОБА_4 від 20.07.2011 до 20.07.2016 року, чим самим порушив права ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, оскільки 01.06.2016 між ОСОБА_3 та Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області укладено договір оренди земельної ділянки площею 88,7715 га, що знаходиться на території Тарандинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області.

В обґрунтування викладених в апеляційній скарзі вимог заявник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 123 Земельного кодексу України, чим здійснив виключні функції органу виконавчої влади та продовжив строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та Лубенською РДА Полтавської області від 20.07.2011.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Ільїн О.В., судді - Івакіна В.О., Шепітько І.І.) від 24.11.2016 у справі №917/867/16 рішення господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 скасовано; прийнято нове рішення; в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2017 у справі № 917/867/16 касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.11.2016 у справі №917/867/16 скасовано. Справу № 917/867/16 направлено на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

Гр. ОСОБА_3 надав до суду додаткові пояснення з врахуванням постанови Вищого господарського суду України від 07.04.2017 у справі № 917/867/16 щодо наявності правового зв'язку між скаржником та сторонами у справі, а також порушення прав ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням. При цьому, заявник вказує на те, що фактично визнання недійсним п. 8 договору оренди від 20.07.2011 призведе до порушення законних прав ОСОБА_3, який у встановленому законом порядку та спосіб набув спірну земельну ділянку в своє тимчасове платне користування. Скаржник також вважає, що п. 8 договору оренди від 20.07.2011 цілком відповідає нормам цивільного законодавства, намірам сторін та був спрямований на настання реальних наслідків.

Крім того, при зверненні з апеляційною скаргою заявник просить залучити ОСОБА_3 до розгляду справи № 917/867/16 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даного клопотання, оскільки, відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Однак, ОСОБА_3 не може бути залучений до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, оскільки не має жодних правовідносин з Лубенською районною державною адміністрацією.

Позивач, ФОП ОСОБА_4, надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Позивач посилається на те, що гр. ОСОБА_3 не є стороною спірного договору, не є учасником правовідносин, з яких виник спір у справі, а також на відсутність правового зв'язку між гр. ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 та Лубенькою РДА. Позивач зазначає, що з урахуванням роз'яснення пленуму Вищого господарського суду України викладені у постанові від 17.05.2011 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", вказівок, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 07.04.2017, апеляційний господарський суд своєю ухвалою зобов'язаний припинити апеляційне провадження у справі № 917/867/16 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Головне управління Держгеокадастру у Полтавської області в направленому до суду апеляційної інстанції клопотанні просить прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, та розглянути справу без участі Головного управління Держгеокадастру у Полтавської області з урахуванням поданих заперечень.

Відповідач, Лубенська районна державна адміністрація, в судове засідання не з'явився, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі. Також, відповідач надав клопотання про розгляд даної справи без участі його представника.

Протоколом повторної автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.07.2017 у зв'язку з відпусткою судді Білецької А.М. та судді Барбашової С.В. для розгляду справи № 917/867/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М.

Позивач надав пояснення по справі щодо спірних правовідносин, в яких зокрема посилається на те, що наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 31.05.2016 та укладання договору оренди з гр. ОСОБА_3 під час дії договору оренди укладеного між ФОП ОСОБА_4 та Лубенською районною державною адміністрацією не відповідають змісту ч. 5 ст. 116 ЗК України, оскільки порушують законні права користувача. Також, позивач вказує на те, що після підписання договору оренди землі між ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та гр. ОСОБА_3, останній не вчинив жодних дій щодо приведення його державної реєстрації, в зв'язку з чим позивач вважає, що права гр. ОСОБА_3 не порушені.

Також, позивач звернувся до суду з клопотанням про припинення апеляційного провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, посилаючись на відсутність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, та відсутність у зв'язку з цим суб'єкта апеляційного оскарження.

Апелянт, відповідач та третя особа в призначене судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте апелянт, відповідач та третя особа не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у справі доказами.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою, учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Частиною 1 ст. 91 ГПК України передбачено, що сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Ухвали місцевого господарського суду оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення господарського суду лише у випадках, передбачених статтею 106 цього Кодексу.

Тобто, особи, які не є сторонами по справі, звертаючись з апеляційною скаргою, повинні доводити той факт, що оскаржуване рішення стосується їх прав та обов'язків.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків.

Гр. ОСОБА_3 не залучався до участі у справі, але посилається на те, що господарський суд Полтавської області вирішив питання щодо його прав та обов'язків відносно земельної ділянки площею 88,7715 га з кадастровим № НОМЕР_3, яка була надана останньому згідно договору оренди землі від 01.06.2016, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та гр. ОСОБА_3 терміном на 7 років. Тобто орендована земельна ділянка є тією самою ділянкою, яку орендував ФОП ОСОБА_4 за договором від 20.07.2011, а тому фактично визнання недійсним п. 8 договору оренди від 20.07.2011 призведе до порушення законних прав гр. ОСОБА_3, який у встановленому законом порядку та спосіб набув спірну земельну ділянку в своє тимчасове платне користування.

При розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження, повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

З юридичного аналізу наведеного правового положення вбачається, що судове рішення, яке оскаржується особою, яка не була залучена до участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції прийнято рішення про визнання недійсним окремої частини пункту 8 договору оренди землі площею 88,7715 га з кадастровим № НОМЕР_3, укладеного між Лубенською районною державною адміністрацією Полтавської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 щодо періоду часу його дії.

У зазначеному рішенні суд першої інстанції надав правову оцінку правомірності частини правочину позивача та відповідача на момент вчинення ним цього правочину. В мотивувальній частині рішення та в його резолютивній частині не вказано про права та обов'язки гр. ОСОБА_3

Разом з цим, матеріали справи свідчать про те, що 01.06.2016 між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та гр. ОСОБА_3 укладено договір оренди тієї ж самої земельної ділянки площею 88,7715 га з кадастровим № НОМЕР_3 терміном на 7 років.

Відповідно до п. 1 договору орендодавець (Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області) згідно наказу від 31.05.2016 № 3696-СТ надає, а орендар (ОСОБА_3.) приймає в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_3) для ведення фермерського господарства.

Так, на час прийняття розпоряджень Лубенською районною державною адміністрацією № 276 від 13.09.2010 , № 385 від 15.12.2010 та укладання договору оренди землі від 20.07.2011 діяли вимоги п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, а саме: до розмежування земель державної та комунальної власності щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у при ватну власність, та земель, зазначених у абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Законом України від 06.09.2012 №5245-Т "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" до чинного законодавства внесені зміни, відповідно до яких з 01.01.2013 розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності було визначено Держземагентство України.

Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області діє відповідно до положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, затвердженого наказом державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, та реалізує покладені на нього повноваження згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України, які знаходяться за межами населених пунктів.

При цьому, рішення щодо надання земельних ділянок у власність або у користування, приймаються органами виконавчої влади, видаються у відповідності та на підставах згідно вимог чинного законодавства, зокрема ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладання договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Отже, рішення про передачу ОСОБА_3 в строкове платне користування земельної ділянки (кадастровий № НОМЕР_3) прийнято Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області відповідно до положень ст. 122 Земельного кодекс України, якими визначаються повноваження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, щодо передачі громадянам та юридичним особам земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Судом апеляційної інстанції з'ясовано наявність між сторонами у справі та гр. ОСОБА_3 правового зв'язку стосовно земельної ділянки (кадастровий № НОМЕР_3), оскільки рішенням суду першої інстанції фактично продовжено правовідносини оренди землі між позивачем та відповідачем, і в наслідок цього станом на 01.06.2016 (дату укладання договору оренди апелянтом) стосовно однієї земельної ділянки діють два договори оренди, що впливає на права, як орендаря, так і орендодавця. Також цим рішенням створені деліктні правовідносини між позивачем та гр. ОСОБА_3 щодо одного права - використовувати одну земельну ділянку на умовах оренди та внаслідок продовження строку дії договору до 20.07.2016 порушуються права гр. ОСОБА_3 на право користування земельною ділянкою згідно договору оренди земельної ділянки від 01.06.2016 строком дії 7 років.

З пояснень Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області вбачається, що 01.09.2016 за гр. ОСОБА_3 зареєстровано речове право на вказану земельну ділянку.

Однак, позивач посилається на те, що на момент ухвалення рішення у справі, за договором оренди землі, укладеного між гр. ОСОБА_3 та Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області від 01.06.2016, не проведено державну реєстрацію речового права, тобто договір оренди не набрав чинності, тому права гр. ОСОБА_3 не були порушені.

Колегія суддів вважає наведені позивачем доводи безпідставними та зазначає наступне.

Так, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірну очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

В пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року, яке згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" має застосовуватись при розгляді справ як джерело права, зазначається, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (сf., Ргеssоs Соmpanіа Naviera S.А. v. Веlgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N332, с. 21, п. 31).

Отже, виходячи з викладеного, право на оренду у вигляді правомірних очікувань є об'єктом правового захисту.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру. На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25 січня 1997 р. частину першу ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені.

Враховуючи викладене, у тому числі практику Європейського суду з прав людини, а також з'ясувавши наявність між сторонами у справі та гр. ОСОБА_3 правового зв'язку стосовно земельної ділянки, яка є одночасно предметом двох договорів оренди, зважаючи на те, що спірне рішення суду у справі має у подальшому вплив на права та обов'язки гр. ОСОБА_3 як орендаря земельної ділянки за договором від 01.06.2016 строком дії на 7 років, колегія суддів дійшла висновку, що гр. ОСОБА_3 має право на апеляційне оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 11.06.2016 у справі № 917/867/16 відповідно до ст. 91 ГПК України, а клопотання позивача про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України колегія суддів відхиляє за наведених вище обставин.

Як свідчать матеріали справи, 13.09.2010 Лубенською районною державною адміністрацією Полтавської області (далі - Лубенська РДА) було видано розпорядження №276 "Про надання (поновлення договору оренди) земельних ділянок в оренду для сільськогосподарського використання із земель за межами населених пунктів".

На підставі вказаного розпорядження надано в оренду земельну ділянку за межами населених пунктів на території Тарандинцівської сільської ради площею 88,774га ріллі (землі запасу) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва Приватному підприємцю ОСОБА_4 (далі ПП ОСОБА_4.) терміном на 5 років починаючи з 13.09.2010, встановивши в 2010 році орендну плату в розмірі 3 відсотки від нормативної грошової оцінки землі, що становить - 405,12 гривень за 1га ріллі в рік.

Згідно з пунктом 2 розпорядження ПП ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку, а пунктом 3 даного розпорядження рекомендовано ПП ОСОБА_4 розробити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку та представити її на розгляд та затвердження в районну державну адміністрацію (протягом трьох місяців). Укласти договір оренди на використання земельної ділянки, провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 4 рекомендовано Тарандинцівській сільській раді (Галета Т.Е.) та відділу Держкомзему у Лубенському районі (Шингарію О.І,) внести зміни в земельно-облікові документи.

Розпорядженням Лубенської РДА №385 від 15.12.2010 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 88,774га ріллі (землі запасу) ПП ОСОБА_4 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тарандинцівської сільської ради.

Пунктом 2 вказаного розпорядження надано в оренду земельну ділянку за межами населених пунктів на території Тарандинцівської сільської ради площею 88,774га ріллі (землі запасу) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ПП ОСОБА_4 терміном на 5 років починаючи з 13.09.2010, встановивши в 2010 році орендну плату в розмірі 3 відсотки від нормативної грошової оцінки землі, що становить - 405,12 гривень за 1га ріллі в рік.

Відповідно до пункту 3 зазначеного розпорядження рекомендовано ПП ОСОБА_4 укласти договір оренди на використання земельної ділянки, провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства (протягом місяця).

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі ФОП ОСОБА_4.) (орендар) та Лубенською РДА (орендодавець) 20.07.2011 був підписаний договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку державної власності загальною площею 88,774га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка розташована на території Тарандинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, кадастровий НОМЕР_3.

Договір зареєстрований у відділі Держкомзему Лубенського району, Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.10.2011 за №00536 .

Передача земельної ділянки орендарю здійснювалася орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Пунктом 20 договору оренди землі передбачено порядок та терміни передачі земельної ділянки орендарю, а саме: п'ятиденний термін після державної реєстрації цього договору.

Межі земельної ділянки, наданої в оренду ФОП ОСОБА_4 встановлено актом від 20.07.2011, в день підписання сторонами договору оренди.

В п.8 договору оренди землі від 27.10.2011 розділу "Строк дії договору" визначено: "Договір укладено на 5 років, починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015 (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію".

Позивач стверджує, що при розробленні договору відповідач зазначив у п.8, що його укладено на 5 років та вказав, що вказаний строк починається з 13.08.2010, тобто на рік раніше ніж підписано та зареєстровано договір. Формулюючи вказаний п.8 договору, відповідач фактично продублював свої попередні розпорядження №276 від 13.09.2010 та №385 від 13.12.2010, не звернувши уваги на те, що така редакція вказаного пункту не відповідає вимогам законодавства та реальним намірам сторін. Позивач зазначає, що реальні наміри сторін договору були спрямовані на оренду землі з дати реєстрації договору строком на 5 років. Разом з тим, відомості Державного земельного кадастру, витяг з якого сформовано 22.03.2016, містять інформацію про дату реєстрації договору оренди, а саме 27.10.2011 та строк його дії - 5 років, а також відомості про сторони договору, якими є позивач та відповідач.

Задовольняючи позов ФОП ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що частина п.8 договору "починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015" порушує права позивача, оскільки він був укладений 20.07.2011, а відтак, п.8 договору в оспореній частині не був спрямований на настання реальних наслідків, тому строк договору становить 5 років з моменту укладення договору, тобто з 20.07.2011.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно статтею 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Як встановлено господарським судом та не заперечується сторонами, земельну ділянку загальною площею 88, 7715 га. (кадастровий номер:НОМЕР_3) передано в оренду ОСОБА_4 на підставі розпорядження Лубенської районної державної адміністрації № 276 від 13.09.2010.

В даному розпорядженні орендодавцем було визначено істотні умови договору оренди на яких він готовий передати таку земельну ділянку ОСОБА_4

А саме, розпорядженням № 276 від 13.09.2010 передбачено: орендаря, площу, розмір орендної плати, місцезнаходження, цільове призначення для використання та термін на який передасться така ділянка ( на 5 років з 13 серпня 2010 року).

20 липня 2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Лубенською районною державною адміністрацією був підписаний договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку державної власності загальною площею 88,774 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка розташована на території Тарандинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області (кадастровий НОМЕР_3).

Вказаний договір зареєстрований у відділі Держкомзему Лубенського району. Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.10.2011 року за №00536.

Частинами 2 та 3 статті 108 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: строк дії договору оренди.

Згідно п. 8 договору оренди землі від 27.10.2011, укладеного між ОСОБА_4 та Лубенською районною державною адміністрацією, договір укладено на 5 років, починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015 року (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Дана умова договору щодо строку з 13.08.2010 року по 13.08.2015 є істотною умовою, як про це зазначено у ст. 15 Закону України «Про оренду землі», рішення щодо яких приймалося Лубенською районною державною адміністрацією та кореспондується зі строком надання в оренду земельної ділянки, визначеного в розпорядженнях Лубенської районної державної адміністрації № 276 від 13.09.2010 року та № 385 від 15.12.2010 року, що відповідає вимогам ст. 123 Земельного кодексу України.

Тобто ОСОБА_4 було достеменно відомо ще до укладення договору оренди, про умови на яких передається йому в користування земельна ділянка та жодних зауважень чи рекомендацій стосовно істотних умов такого договору орендар не висловлював і таких доказів матеріали справи не містять.

Колегія суддів також звертає увагу, що пунктом 9 договору оренди землі від 20.07.2011 сторони передбачили сплату орендарем орендної плати, починаючи з 13.08.2010 року в розмірі 405,12 гривень за 1 га ріллі в рік.

Пунктом 11 вказаного договору сторони також узгодили, що орендна плата вноситься у такі строки: за попередній період - одноразової платежем в місячний термін з дня реєстрації договору оренди; за поточний період щомісячно рівними частками.

Тобто вказаними умовами договору оренди ФОП ОСОБА_4 погодився щодо покладення на нього обов'язків по оплаті за земельну ділянку також з 13.08.2010 року.

Враховуючи наведені обставини позивач був достеменно обізнаний про умови укладеного договору щодо строків, що також свідчить про наявність реальних намірів на укладення договору саме на таких умовах.

З моменту підписання договору та за весь період використання земельної ділянки ФОП ОСОБА_4 не звертався до орендодавця з пропозицією внести зміни до договору оренди, в тому числі стосовно строку його дії, хоча така можливість передбачена п. 36 договору від 20.07.2011.

Отже, висновок суду першої інстанції та посилання позивача на те, що п. 8 договору не був спрямований на настання реальних наслідків та не відповідав намірам сторін є безпідставним та спростовується вищевикладеними обставинами. В свою чергу позивачем жодним чином не доведено наявності у орендаря інших намірів, зокрема щодо строку дії договору.

Також не заслуговують на увагу твердження позивача, що строк договору оренди почав обліковуватися з моменту його державної реєстрації та/або укладення.

Так, договір оренди землі зареєстрований у відділі Держкомзему Лубенського району, Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.10.2011 року за №00536.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Верховний Суд України у постановах від 18 і 25 грудня 2013 року (справи № 6-127цс13, № 6-118цс13) виклав правовий висновок про те, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статті 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстави відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Вчиненням правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним з підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації (постанова ВСУ від 13 червня 2016 року № 6-643цс16).

Проте, у момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 та ст. 628 ЦК України визначено:

- відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору,

виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості;

- зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» строк оренди є істотною умовою договору і сторони у відповідності до ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України дійшли згоди щодо усіх істотних умов, визначивши строк дії договору оренди землі з 13.08.2010 року до 13.08.2015 року, який ґрунтуються на вже погоджених умовах, визначених в розпорядженнях Лубенської районної державної адміністрації № 276 від 13.09.2010 року та № 385 від 15.12.2010 року, що відповідає положеннями ст. 123 Земельного кодексу України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що визначений договором строк його дії не відповідає вимогам законодавства та реальним намірам сторін, а також зважаючи на те, що державна реєстрація договору не може змінювати строк дії договору, який погоджений сторонами на підставі вільного волевиявлення у відповідності до вимог чинного законодавства, відсутні правові підстави для визнання недійсним пункту 8 договору оренди землі від 20.07.2011, укладеного між Лубенською районною державною адміністрацією Полтавської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, в частину абзацу 1-го пункту 8 викладену в редакції : " ... починаючи з 13.08.2010 року по 13.08.2015 року...".

Колегія суддів також звертає увагу, що визнаючи недійсним п. 8 договору оренди, господарський суд неправильно застосував ст. 123 Земельного кодексу України, тим самим фактично продовжив строк договору оренди земельної ділянки від 20.07.2011 року практично на 1 рік, а саме до 20.07.2016 року, чим фактично здійснив функції органу виконавчої влади, який має право розпоряджатись земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що господарським судом першої інстанції при розгляді даної справи та прийнятті судового рішення не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть спору, свідчить про не з'ясування судом всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Як вбачається, оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає, що є підставою для його скасування та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 4 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу гр. ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 11 липня 2016 року по справі №917/867/16 скасувати. Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) 1515,80 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Пелипенко Н.М.