ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р. Справа № 911/695/17

Розглянувши матеріали справи за позовом за позовом Першого заступника прокурора Київської області, м. Київ

в інтересах держави в особі:

1) Міністерства освіти і науки України, м. Київ;

2) Головного управління Держгеокадастру у Київській області, м. Київ;

3) Національного університету біоресурсів і природокористування України, м. Київ;

до:

1) Бучанської міської ради, м. Буча;

2) Малого приватного підприємства «Спортивно-технічний клуб «Сона», м. Ірпінь;

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Кабінету Міністрів України

про визнання недійсними рішень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

Колегія суддів у складі: головуючого судді А.Ю.Кошика, судді О.В.Щоткіна та судді В.М.Бабкіної

За учатю представників:

Від позивача 1: не зявився

Від позивача 2: ОСОБА_1

Від позивача 3: ОСОБА_2, ОСОБА_3

Від відповідача 1: ОСОБА_4

Від відповідача 2: ОСОБА_5, ОСОБА_6

Від прокуратури: ОСОБА_7

Від 3-ї особи не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі позивач1) Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі позивач2) Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі позивач3) до Бучанської міської ради (далі відповідач1) та Малого приватного підприємства «Спортивно-технічний клуб «Сона» (далі відповідач2) про визнання недійсними рішень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Провадження у справі №911/695/17 порушено відповідно до ухвали суду від 14.03.2017 року та призначено справу до розгляду на 04.04.2017 року.

29.03.2017 року до господарського суду від відповідача1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач1 проти позову заперечує та просить суд відмовити прокурору у задоволенні позовних вимог, а також просить суд застосувати позовну давність.

Позивач2 та позивач3, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання 04.04.217 року без поважних причин не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Представник позивача1 у судовому засіданні 04.04.217 року подав письмові пояснення. Представник відповідача2 у судовому засіданні 04.04.2017 року подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити прокурору у задоволенні позовних вимог, а також клопотання про застосування строків позовної давності. Представник позивача 1 та прокурор у судовому засіданні 04.04.2017 року заявили усні клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладався на 25.04.2017 року.

Позивач2 та позивач3, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання 25.04.217 року без поважних причин не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача1 у судовому засіданні 25.04.2017 року подав письмові пояснення та клопотання про долучення до справи додаткових доказів. Представник відповідача2 у судовому засіданні 25.04.2017 року подав письмові клопотання про долучення до справи додаткових доказів.

Прокурор у судовому засіданні 25.04.2017 року подав письмові пояснення та заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з поданими відповідачами поясненнями та доказами. Також, прокурором у судовому засіданні 25.04.2017 року подано клопотання про продовження строків розгляду справи №911/695/17 у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України.

У судовому засіданні 25.04.2017 року продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд справи на 18.05.2017 року.

Позивач2, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 18.05.217 року не зявився та 18.05.2017 року через канцелярію суду подав письмові пояснення. Представник позивача3 у судовому засіданні 18.05.2017 року подав письмові пояснення на відзиви відповідачів. У судовому засіданні 18.05.2017 року заслухано пояснення представників сторін. Розгляд справи відкладався на 01.06.2017 року.

Позивач2, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 01.06.2017 року не зявився та надіслав додаткові письмові пояснення. Представник позивача3 у судовому засіданні 01.06.2017 року подав додаткові письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2017 року. Прокурором у судовому засіданні 01.06.2017 року подано додаткові документи на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2017 року. Представник позивача1 у судовому засіданні 01.06.2017 року подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кабінет Міністрів України. Представник відповідача1 у судовому засіданні 01.06.2017 року подав клопотання про долучення до справи додаткових письмових доказів.

Розглянувши у судовому засіданні 01.06.2017 року подане позивачем1 клопотання, господарський суд дійшов висновку про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Кабінет Міністрів України.

Також, в судовому засіданні 01.06.2017 року суд, дослідивши матеріали справи, з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи та у звязку складністю спору, в нарадчій кімнаті дійшов висновку про необхідність призначення колегіального розгляду справи у складі трьох суддів за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Пунктом 3.1.6. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року № 30, передбачено, що якщо судова справа підлягає розгляду (перегляду) колегією суддів, при автоматичному розподілі судових справ автоматизованою системою в місцевому суді призначається головуючий суддя, а в судах апеляційної та касаційної інстанцій - суддя-доповідач з числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності). Справа розглядається колегією суддів, до складу якої входить призначений автоматизованою системою головуючий суддя або суддя-доповідач. Засади формування колегії суддів визначаються зборами суддів відповідного суду з унеможливленням впливу на формування осіб, зацікавлених у результатах судового розгляду справи.

Ухвалою від 01.06.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кабінет Міністрів України (01008, м.Київ, вул. Грушевського, 12/2) та призначено колегіальний розгляд справи № 911/695/17, справу № 911/695/17 передано до відділу інформаційно-технічного забезпечення судового процесу для визначення складу колегії суддів.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії від 07.06.2017 року визначено склад колегії з розгляду справи №911/695/17, а саме: головуючий суддя А.Ю.Кошик, судді О.В.Щоткін та В.М.Бабкіна.

Ухвалою від 07.06.2017 року у справі № 911/695/17 прийнято справу №911/695/17 до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя А.Ю.Кошик, судді О.В.Щоткін та В.М.Бабкіна. Розгляд справи № 911/695/17 призначено на 27.06.2017 року.

В судовому засіданні 27.06.2017 року прокуратури та позивачі 2,3 позовні вимоги підтримали, відповідачі проти позову заперечували.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Як зазначається в позові, Прокуратурою Київської області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000015, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, встановлено порушення вимог земельного законодавства Бучанською селищною радою (відповідачем1), що призвело до незаконного вилучення земельної ділянки державної форми власності до земель запасу та її незаконне надання в користування Малому приватному підприємству «Спортивно-технічний клуб «Сона» (відповідачу2).

В обгрунтування позовних вимог прокуратура зазначає наступні обставини.

Виконавчим комітетом Бучанської селищної ради Дослідній станції мясного тваринництва у 1993 році видано Державний акт серії Б № 087488 на право користування землею площею 270 га для ведення сільського господарства на території Бучанської селищної ради Київської області.

Правонаступником зазначеної установи стало Навчально-дослідне господарство «Ворзель» Національного аграрного університету (на даний час відокремлений підрозділ НУБіП «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 року № 945 Національний аграрний університет перейменовано в Національний університет біоресурсів і природокористування України).

Бучанська міська рада звернулась до Національного аграрного університету (далі - Університет) з листом від 16.02.2007 року № 04-09/184 щодо надання згоди на переведення до земель запасу Бучанської міської ради земельної ділянки площею 60 га, за рахунок спірної вищевказаної території землекористування Навчально-дослідного господарства «Ворзель», у звязку з непридатністю її земель для сільськогосподарського використання та наміром розташування на них асфальто-бетонного заводу «Шляхбуд» і тренувального майданчику Спортивного клубу «Сона».

Вказаний лист було розглянуто на засіданні вченої ради Національного аграрного університету. За результатами його розгляду, відповідно до протоколу засідання вченої ради від 28.03.2007 року № 7 прийнято рішення щодо надання згоди на переведення до земель запасу Бучанської міської ради вищезазначеної земельної ділянки площею 60 га.

В подальшому, рішенням Бучанської міської ради від 25.10.2007 року № 470-20-У затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі до земель запасу м. Буча земельної ділянки площею 60 га. Пунктом 2 вказаного рішення право постійного користування Національного аграрного університету на вказану земельну ділянку припинено.

За рахунок вказаної території на підставі рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду Малому приватному підприємству «Спортивно-технічний клуб «СОНА» земельної ділянки площею 12 га для розміщення мототраси.

На підставі вказаного рішення між Бучанською міською радою та МПП СТК «СОНА» укладено Договір оренди земельної ділянки від 25.02.2010 року № 17н/2010.

Водночас, в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000015 встановлено, що рішення Бучанської міської ради від 25.10.2007 року № 470-20-У про припинення права постійного користування Національного аграрного університету земельною ділянкою площею 60 га, а також прийняте у звязку з цим рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197- 47-У про передачу МПП СТК «СОНА» в оренду земельної ділянки та укладений на його підставі Договір оренди прийняті з порушенням вимог законодавства та підлягають визнанню недійсними.

В обгрутнування позовних вимог прокуратура зазначає, що відповідно до ОСОБА_8 Національного аграрного університету (в редакції на час прийняття оскаржуваних рішень), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2001 року № 202, Університет є самоврядним (автономним) державним вищим навчальним закладом, який провадить свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України «Про освіту», інших законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також цього ОСОБА_8.

Згідно з п. 2 ОСОБА_8 до складу Університету входить, зокрема, Навчально-дослідне господарство «Ворзель».

Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення про вилучення), навчальні заклади діють на підставі власних статутів, затверджених міністерствами, відомствами України, яким підпорядковані навчальні заклади.

З огляду на норму ст. 63 Закону України «Про освіту» (у відповідній редакції), земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України і належать до матеріально-технічної бази навчальних закладів, обєкти якої не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Також, відповідно до ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» (у відповідній редакції) майно, що знаходиться у державній і комунальній власності і передане в оперативне управління вищим навчальним закладам державної і комунальної форм власності, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків, передбачених законодавством.

З огляду на ст. 34 Закону України «Про власність», що діяв на час прийняття спірного рішення, до обєктів права загальнодержавної власності відноситься майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів. Також, ст.ст. 32, 39 Закону України «Про власність» закріплювалось, що майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на державному бюджеті, належить їй на праві оперативного управління. Суб'єктом права загальнодержавної власності є держава в особі Верховної Ради України.

В той же час, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.07.1998 року у справі № 01/1501-97 Кабінет Міністрів України конституційно визнаний тим органом, на який покладено управління державним майном відповідно до закону.

Порядок використання земель, відведених у постійне користування Університету, міститься і в пункті 79 ОСОБА_8 Університету, відповідно до якого питання вилучення земель, відведених у постійне користування Університету (в тому числі його навчально-дослідних господарств та дослідних станцій), вирішуються відповідно до Земельного кодексу України.

Оскільки, все майно Університету є державним майном, переданим в оперативне управління державою в особі Кабінету Міністрів України, земельні ділянки, які перебувають в користуванні Університету належать до державної форми власності, надавати згоду на розпорядження обєктами матеріально-технічної бази Університету, в тому числі і у вирішенні питання землекористування шляхом добровільної відмови від права користування державними землями, не належало до компетенції Університету, а мало погоджуватись з власником майна, тобто Кабінетом Міністрів України чи визначеним ним органом управління майном навчальних закладів.

Відповідно до п. 1.3 статуту Університету затвердженого у травні 2015 року органом управління Університету є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки. У звязку з чим, прокуратура Київської області звертаючись до суду з цим позовом в інтересах держави визначила Міністерство освіти і науки України як орган управління державним майном (згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 17.11.2009 року у справі № 3-5025к09).

Крім того, прокуратура зазначає, що ані ОСОБА_8, ані чинне на час прийняття спірного рішення законодавство, не передбачало право Університету (в тому числі і право вченої ради Університету, а також спеціально створених ним комісій) на відмову від права постійного користування земельною ділянкою державної власності.

Відповідно до приписів ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

За ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 3 зазначеної статті визначено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.

Статтею 149 Земельного кодексу України установлено, що сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.

Відповідно до Закону України «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування в місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області» в Ірпінському регіоні (м. Ірпінь, сел. Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське) відсутня районна державна адміністрація.

В той же час, вказаним законом ані Ірпінська міська рада, ані Бучанська селищна рада та їх виконавчі органи не наділені додатковими власними чи делегованими повноваженнями органів виконавчої влади щодо розпорядження земельними ділянками державної власності.

Відповідно, повноваження по розпорядженню землями державної власності (на час прийняття спірного рішення) в Ірпінському регіоні мала право здійснювати Київська обласна державна адміністрація, що визначалось ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» як орган, що здійснює виконавчу владу в Київській області.

Таким чином, Бучанська міська рада при прийнятті рішення від 25.10.2007 року № 470-20-У вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання про припинення права користування Університетом зазначеними землями державної власності сільськогосподарського призначення не належало до її компетенції.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на даний час здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальними органами.

Пунктами 1, 4 Положення про головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Мінрегіонбуд України від 03.02.2015 року № 14, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та йому підпорядковане Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, в тому числі, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, право розпорядження спірною земельною ділянкою на даний час має Головне управління Держгеокадастру у Київській області, у звязку з чим прокуратура Київської області звертаючись до суду з цим позовом в інтересах держави також визначила Головне управління Держгеокадастру у Київській області позивачем у справі, як орган, до відання якого належить право трозпорядження спірною земельною ділянкою.

Також, прокуратура стверджує, що рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-технічному клубу «СОНА» прийнято з порушенням вимог ст. ст. 58, 59 Земельного кодексу України, оскільки відповідно до інформації КДП «Київгеоінформатика» та доданими до неї схематичними та картографічними зображеннями установлено, що передана в оренду МПП СТК «СОНА» земельна ділянка площею 12 га частково розташована в межах прибережної захисної смуги р. Буча та відносить до земель водного фонду, однак мототраса не підпадає підпадає під перелік обєктів, наведених в ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України.

Оскільки, інтереси держави було порушено внаслідок незаконного припинення права постійного користування земельною ділянкою Університету, Національний університет біоресурсів і природокористування України також визначений прокуратурою як позивач.

Керуючись ст.ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України, оскільки рішення Бучанської міської ради Київської області від 25.10.2007 року № 470-20-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до земель запасу м. Буча» прийнято з порушенням вимог земельного кодексу України, то і прийняте на його підставі рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-технічному клубу «СОНА» також підлягає визнанню недійсними.

Як наслідок, також прокуратура просить визнати недійсним укладений на підставі незаконного рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-технічному клубу «СОНА» Договір оренди земельної ділянки, укладений між Бучанською міською радою та МПП СТК «СОНА» від 25.02.2010 року № 17н/2010.

Міністерство освіти і науки України в своїх поясненнях позов підтримало, посилаючись на протиправність розпорядження відповідачем1, як органом місцевого самоврядування, земельною ділянкою державної власності, яка перебувала в користуванні державного вищого навчального закладу.

Головне управління Держгеокадастру у Київській області позов підтримало, посилаючись на протиправність розпорядження відповідачем1, як органом місцевого самоврядування, земельною ділянкою державної власності, яка мала сільськогосподарське призначення і перебувала в користуванні державного вищого навчального закладу.

Національний університет біоресурсів і природокористування України позов підтримав, надав пояснення щодо правонаступництва Навчально-дослідним господарством «Ворзель» Національного аграрного університету прав та обовязків Дослідної станції мясного скотарства та Навчально-дослідного господарство «Ворзель». Також, пояснив, що земельна ділянка надавалась в користування Дослідній станції мясного скотарства в 1993 році у відповідності до діючого у той час законодавства, що не виключає належності такої земельної ділянки до земель державної власності як на момент спірного її вилучення, так і на даний час.

Відповідач1 Бучанська міська рада в ході розгляду спору проти позову заперечувала, надала відзив на позов, в якому заперечує проти визначення прокуратурою Міністерства освіти і науки як органу управління майном Університету.

У звязку з чим, суд зазначає, що позов подано в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки, яке згідно з п. 1.3 статуту Університету, затвердженого у травні 2015 року, станом на день звернення до суду є центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління Університету.

Таким чином, наведене відповідачем1 у відзиві клопотання про залишення позову без розгляду відхилено судом.

Посилання відповідача1 на відсутність зауважень погоджувальних органів під час виготовлення проекту землеустрою на спірну земельну ділянку, не обґрунтовує правомірності вилучення такої земельної ділянки державної власності та розпорядження нею органом місцевого самоврядування. Натомість, відповідні обставини можуть свідчити про порушення в діяльності відповідних органів.

Також, не обґрунтовує правомірності вилучення спірної земельної ділянки ОСОБА_6 від 26.04.2012 року № 07-21/19 про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Національного університету біоресурсів і природокористування України за період з 01.01.2008 року по 31.12.2011 року та інші документи фінансової діяльності Університету, надані Бучанською міською радою.

Щодо підстав вилучення спірної земельної ділянки з землекористування Університету та її надання в оренду відповідачу2, відповідач1 посилається (та надає до матеріалів справи) на лист Національного аграрного університету від 02.04.2007 року № 0974 про те, що вчена рада надала згоду на переведення до земель запасу Бучанської міської ради земельних ділянок несільськогоподарських угідь, на якій розташований Молодіжний спортивний клуб «Сона».

Також, відповідач1 посилається на склад наглядової ради Університету, до якого входили представники центральних органів влади, тому стверджує, що відповідні органи державної влади мали бути обізнані з прийнятими наглядовою радою рішеннями.

Однак, за наведеними в матеріалах справи твердженнями, згода на вилучення спірної земельної ділянки надавалась саме вченою радою, яка за ОСОБА_8 Уніврситету не ототожнюється з наглядовою радою.

В той же час, суд позбавлений можливості детально дослідити та перевірити відповідні обставини, оскільки відповідачами надано лише копія листа Національного аграрного університету за підписами проректора-головного вченого секретаря Н.Соколова (від 02.04.2007 року № 0974) та копія листа Національного аграрного університету за підписом ОСОБА_9 (на якій дата та номер не розбірливі), в яких йдеться посилання на проведення 28.03.20107 року засідання вченої ради НАУ, на якому було надано згоду щодо переведення спірної земельної ділянки в землі запасу Бучанської міської ради.

В той же час, вищенаведені листи (адресовані голові Бучанської міської ради та директору СТК «Сона») містять інформацію, яка відрізняється, доказів проведення 28.03.20107 року засідання вченої ради НАУ та самого рішення (витягу з протоколу №7 про надання згоди) до матеріалів справи відповідачами в обґрунтування своїх заперечень не надано.

Крім того, в листі Національного аграрного університету за підписами проректора-головного вченого секретаря Н.Соколова (від 02.04.2007 року № 0974) йдеться про земельну ділянку Гідронасипу несільськогосподарських угідь, на якій розташований Молодіжний спортивний клуб «Сона» (без пояснень щодо підстав його розташування на земельній ділянці НАУ).

Дослідивши наданий відповідачем1 проект землеустрою (щодо переведення земельної ділянки до земель запасу) судом встановлено, що відповідний проект землеустрою також не містить рішення засідання вченої ради НАУ (витягу з протоколу №7 від 28.03.20107 року) яким надано спірну згоду на вилучення. В проекті землеустрою наявний лише лист Національного аграрного університету за підписом ОСОБА_9 (на якому дата та номер не розбірливі), що містить лише посилання на рішення засідання вченої ради, без самого примірника (витягу) рішення.

Таким чином, проект землеустрою не містить належних доказів щодо надання Університетом згоди на вилучення спірної земельної ділянки. Відповідні докази відсутні і в технічній документації щодо надання в оренду земельної ділянки відповідачу2.

Також, відповідач1 у відзиві заперечував належність спірної земельної ділянки до земель державної власності та наполягав на наявності саме у нього повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою в межах населеного пункту.

Відповідач2 заперечував проти позову в частині, що його стосується, з підстав, аналогічних наведеним відповідачем1 та також заявив про застосування строків давності.

В додаткових поясненнях відповідач1 також заперечував належність спірної земельної ділянки до земель Національного аграрного університету, оскльки НДГ «Ворзель» як структурний підрозділ НАУ створено лише в 2005 році, в той час, як земля надавалась в користування у 1993 році Дослідній станції мясного скотарства, яка була самостійною юридичною особою, як і її правонаступник Навчально-дослідне господарство «Ворзель».

У звязку з чим, судом досліджено та встановлено, що згідно ОСОБА_8 Дослідної станції мясного скотарства (в редакції від 1996 року), вбачається, що Дослідна станція мясного скотарства створена згідно Наказу Міністерства сільського господарства УРСР № 189-к від 26.03.1960 року на базі учбово-дослідного господарства Учбової частини Української академії сільськогосподарських наук. З 29.07.1994 року відповідно до постанови Верховної Ради України № 158/94-ВР від 29.07.1994 року «Про Національний аграрний університет» Дослідна станція мясного скотарства є структурним підрозділом Національного аграрного університету і закладом освіти України.

Таким чином, діяльність Дослідної станції мясного скотарства підпадала під визначення закладу освіти і відповідне державне регулювання. Пунктом 6 ОСОБА_8 також визначено, що Дослідна станція мясного скотарства здійснює свою діяльність у відповідності з законом «Про освіту», п. 11 ОСОБА_8 визначено, що майно Дослідної станції є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання.

Відповідні обставин також свідчать, що правонаступництво Навчально-дослідного господарства «Ворзель» Національного аграрного університету прав та обовязків Дослідної станції мясного скотарства та Навчально-дослідного господарство «Ворзель» не повязані зі зміною форми власності та підпорядкування.

З огляду на норми ОСОБА_8 Університету (в редакції, яка діяла на момент вилучення спірної земельної ділянки) самоврядність Університету передбачала право надання майна та земельних ділянок у тимчасове користування та оренду і не передбачала права передачі майна в оренду з правом викупу чи іншого безоплатного відчуження майна.

Згідно з розділом ОСОБА_8 (Органи управління і самоврядування Університету) визначено, що керівництво діяльністю Університету здійснюється ректором, конференцією трудового колективу, вченою радою та керівниками структурних підрозділів.

Згідно з п.п. 2 п. 60 ОСОБА_8 ректор Університету є розпорядником майна і коштів Університету, в той же час, з огляду на п. 65 ОСОБА_8 до повноважень вченої ради не належить прийняття рішень з приводу розпорядження майном Університету, повноваження відповідного органу управління здебільшого повязані з дорадчими функціями (розгляд питань, схвалення рішень, розроблення та внесення пропозицій), повноваження вченої ради щодо прийняття рішень повязані з організаційними питаннями науково-навчального процесу.

Поряд з вченою радою Університету, також передбачено, що вищим колегіальним органом самоврядування Університету є конференція трудового колективу, для забезпечення функціонування Університету та здійснення контролю за його діяльністю створюється наглядова рада, персональний склад якої затверджує Кабінет Міністрів України.

Пунктом 78, 79 ОСОБА_8 визначено, що майно належить Університету на праві оперативного управління, питання вилучення земель, відведених у постійне користування Університету (в тому числі його навчально-дослідних господарств та дослідних станцій), вирішується відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно зі ст. 133 Господарського кодексу України (в редакції, станом на момент вилучення спірної земельної ділянки) визначено, що основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Господарського кодексу України (у відповідній редакції) власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст. 139 Господарського кодексу України (у відповідній редакції) майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Статтею 137 Господарського кодексу України (у відповідній редакції) визначено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Як визначено ч. 2 ст. 63 Закону України «Про освіту» (в редакції, яка діяла у спірний період вилучення), земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 63 Закону України «Про освіту» основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, яка діяла у спірний період вилучення), майно, що знаходиться у державній і комунальній власності і передане в оперативне управління вищим навчальним закладам державної і комунальної форм власності, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків, передбачених законодавством.

З огляду на викладені обставини, відсутні підстави стверджувати про правомірність надання Університетом згоди на вилучення спірної земельної ділянки, яка перебувала в користуванні Навчально-дослідного господарства «Ворзель» Національного аграрного університету та переведення її до земель запасу Бучанської міської ради.

Як визначено ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції на момент спірного вилучення), у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

В той же час, ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції на момент спірного вилучення) визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.

Частиною 3 відповідної ст. 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності, відповідні земельні ділянки з огляду на ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, не можуть передаватись і у приватну власність.

Татким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка була закріплена за Навчально-дослідним господарством «Ворзель» Національного аграрного університету, тобто вищим навчальним закладом державної форми власності, така земельна ділянка належить до державної власності і не могла передаватись у комунальну власність.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) було визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Частинами 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) визначено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Однак, в порушення вищенаведених норм земельного законодавства, відмова Університету від права землекористування відбулась за заявою особи, яка не має достатніх повноважень, до особи, яка не є власником земельної ділянки. Зокрема, згода на вилучення надавалась на адресу Бучанської міської ради, яка має повноваження власника щодо земельних ділянок комунальної власності, в той час, як спірна земельна ділянка належить до земель державної власності.

Статтею 117 Земельного кодексу України визначено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність та земельних ділянок комунальної власності у державну власність провадиться у порядку, встановленому цим Кодексом для юридичних осіб.

Повноваження щодо вилучення земельних ділянок та надання їх у користування визначені вілповідними ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України, з огляду на які, як вилучення земельних ділянок державної власності, так і розпорядження ними, належало до компетенції відповідних органів виконавчої влади районних чи обласних державних адміністрацій і не відносилось до повноважень органів місцевого самоврядування, яким є відповідач1.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, рішення Бучанської міської ради Київської області від 25.10.2007 року № 470-20-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до земель запасу м. Буча» прийнято з порушенням вимог Земельного кодексу України і підлягає визнанню недійсними на підставі ст. ст. 21, 152 Земельного кодексу України.

Судом було відхилено клопотання відповідача1 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача осіб, яким також надано в користування земельні ділянки за рахунок земель, вилучених до запасу за вищенаведеним спірним рішення Бучанської міської ради, оскільки достеменно не встановлено (і не підлягає дослідженню в матеріалах даної справи) належність переданих в користування таким особам земель до спірної земельної ділянки.

Права наведених осіб на передані їм в користування земельні ділянки безпосередньо не повязані зі спірним рішенням ради, яке лише було підставою виникнення у само ради права розпорядження відповідними землями.

В разі встановлення судом протиправності вилучення спірної земельної ділянки тапереведення її до земель запасу, відповідне судове рішення може бути доведено до відома осіб, яких воно може стосуватись і права відповідних осіб можуть бути предметами самостійних спорів.

Враховуючи встановлений судом факт протиправного вилучення з користування Навчально-дослідного господарства «Ворзель» Національного аграрного університету земельної ділянки державної власності площею 60 га та передачі її до земель запасу м. Буча за відповідним рішенням Бучанської міської ради від 25.10.2007 року № 470-20-У, яке підлягає визнанню недійсним, прийняте Бучанською міською радою щодо частини такої земельної ділянки рішення від 10.02.2009 року № 1197-47-У про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду Малому приватному підприємству «Спортивно-технічний клуб «СОНА» земельної ділянки площею 12 га для розміщення мототраси, також прийнято з порушенням земельного законодавства, а саме встановленої компетенції на розпорядження землями державної власності, які до того ж незаконно вилучені у попереднього землекористувача.

Татким чином, оскільки Бучанська міська рада не була наділена повноваженнями щодо розпорядження землями держвної власності, зокрема, на яких розташовані обєкти вищих навчальних закладів державної форми власності, не залежно від розташування земель в межах чи поза межами населених пунктів, рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-технічному клубу «СОНА» підлягає визнанню недійсними.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У звязку з визнання судом недійсним вищенаведеного рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-технічному клубу «СОНА», спростовано правові підстави для передачі відповідачем1 відповідачу2 земельної ділянки в оренду, тому укладений на підставі незаконного рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-технічному клубу «СОНА» Договір оренди земельної ділянки, підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд з іншим, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб та визнання недійсним правочину.

За наслідками розгляду спору, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання недійсним рішення Бучанської міської ради від 25.10.2007 року № 470-20-У про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі до земель запасу м. Буча, рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду Малому приватному підприємству «Спортивно-технічний клуб «СОНА» земельної ділянки площею 12 га для розміщення мототраси та Договору оренди земельної ділянки від 25.02.2010 року № 17н/2010, укладеного між Бучанською міською радою та МПП СТК «СОНА».

Також, відповідач1 у відзиві посилався на пропуск прокурором строків позовної давності для звернення з наведеними у позові вимогами. Зазначив, що Міністерству освіти і наукиУкраїни, Головному управлінню Держгеокадастру у Київській обасті та Національному університету біоресурсів та природокористування було та могло бути відомо про можливе порушення їх прав.

Аналогічне клопотання про застосування строків позовної давності було заявлено і відповідачем2.

Щодо заявлених відповідачами клопотань про застосування строків позовної даності, суд зазначає, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000015, а саме КДП «Київгеоінформатика» від 14.02.2017 року, Бучанської міської ради від 03.02.2017 року, Національного університету біоресурсів і природокористування України від 31.01.2017 року№ 0249, від 08.02.2017 року № 0302, що підтверджують вилучення з державної власності та передачу в оренду спірних земель поза волею їх власника.

Суд вважає безпідставними і недоведеними твердження відповідачів, що Міністерству освіти і науки України, Головному управлінню Держгеокадастру у Київській обасті та Національному університету біоресурсів та природокористування було та могло бути відомо про можливе порушення їх прав. Зокрема, враховуючи, що земельна ділянка протиправно була вилучена з користування Університету і надана в користування відповідачу2 неуповноваженим органом відповідачем1, відсутні підстави стверджувати про обізнаність позивачів про відповідні порушення інтересів держави. Обізнаність окремих осіб, які діяли від імені наведених органів, які приховали відповідні факти, свідчить про порушення в їх діяльності і не обґрунтовує обізнаності самих державних органів.

Щодо посилань відповідачів на правовий висновок постанови Верховного суду України від 16.09.2015 року у справі № 6-68цс15, що строк позовної давності для позовів прокуратури починає перебіг від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатись про порушення права, суд зазначає, що відповідні правила застосовуються в разі, коли відповідний орган повідомляє прокуратуру про порушення та необхідність захисту права. Однак, в даній справі позов подано прокурором з метою захисту порушених прав та інтересів держави щодо незаконного вилучення відповідачем1 земельної ділянки державної власності та її подальшої незаконної передачі відповідачу2, про що прокуратура дізналась в ході розгляду кримінальної справи.

Як визначено ч. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

З огляду на наведену норму, прокурор в залежності від обставин спору може мати статус позивача і враховуючи, що підстави для подання позову виявлені саме прокуратурою під час розслідування у кримінальній справі, строк позовної давності для відповідних позовних вимог має обраховуватись з врахуванням можливості прокуратури бути обізнаною з наявністю спірних рішень в момент їх прийняття, що відповідачеами не обґрунтовано.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

З урахуванням приписів частини другої статті 1 ЦК України правила позовної давності, передбачені цим Кодексом, не застосовуються (якщо інше не встановлено законом) до правовідносин, які виникають у зв'язку із застосуванням державними органами щодо підприємств, установ, організацій та громадян-суб'єктів підприємницької діяльності встановленої законодавством відповідальності за вчинення протиправних дій, у тому числі за порушення правил здійснення підприємницької діяльності (зокрема, й вимог конкурентного законодавства).

Крім того, якщо відносини, які виникають між юридичними або фізичними особами з одного боку і державними та іншими органами - з іншого, мають цивільно-правовий або господарсько-правовий характер, в яких ці органи виступають на рівних засадах з іншими учасниками відповідних відносин (наприклад, у зв'язку з виконанням цивільно-правових чи господарсько-правових договорів, відшкодуванням матеріальної або моральної шкоди, із зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави тощо), то у вирішенні відповідних спорів також застосовується позовна давність - загальна або спеціальна, у залежності від змісту позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що з огляду на викладені у позові обставини прокурор виступає не як сторона у спірних земельних правовідносинах (в тому числі представляючи інтереси держави) і не на рівних засадах з іншими учасниками, натомість позов поданий у звязку з необхідністю відновлення законності в тому числі через протиправні дії посадових осіб відповідних державних органів, з урахуванням приписів частини другої статті 1 ЦК України правила позовної давності, передбачені цим Кодексом, не застосовуються.

Враховуючи, що підстави для подання даного позову виявлені саме Прокуратурою Київської області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000015 за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України і позов ініційовано також прокуратурою, відсутні підстави стверджувати про пропуск Прокуратурою Київської області строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати прокуратури на сплату судового збору в сумі 4800 грн. підлягають відшкодуванню відповідачами в повному обсязі пропорційно задоволеним позовним вимогам щодо кожного, а саме, з вимоги немайнового характеру про визнання недійсним рішення про вилучення земельної ділянки відшкодування судового збору в сумі 1600 грн. покладається на відповідача1, з вимог немайнового характеру про визнання недійсними рішення про надання землі відповідачу2 та визнання недійсним договору оренди, відшкодування судових витрат покладається на відповідачів в рівних частках, тобто по 1600 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному осязі.

2. Визнати недійсним рішення Бучанської міської ради від 25.10.2007 року № 470- 20-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до земель запасу м. Буча».

3. Визнати недійсним рішення Бучанської міської ради від 10.02.2009 року № 1197-47-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду спортивно-технічному клубу «СОНА».

4. Визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки, укладений між Бучанською міською радою та Спортивно-технічним клубом «СОНА» від 25.02.2010 року № 17н/2010.

5. Стягнути з Бучанської міської ради (08292, Київська обл., м. Буча, вул. Енергетиків, 12) на користь Прокуратури Київської області (м. Київ, бул. ОСОБА_10, 27/2; ; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача 5641) 3200 грн. витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з Малого приватного підприємства «Спортивно-технічний клуб «Сона» (08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Мечнікова, 71а) на користь Прокуратури Київської області (м. Київ, бул. ОСОБА_10, 27/2; ; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача 5641) 1600 грн. витрат по сплаті судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Головуючий суддя А.Ю. Кошик

Суддя О.В. Щоткін

Суддя В.М. Бабкіна

дата підписання 13.07.2017 р.