ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.06.2017 Справа № 907/369/17

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород (далі - департамент) до товариства з обмеженою відповідальністю «САТУ», м. Ужгород (далі - товариство) про зобовязання вчинити дії

представники сторін:

позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю;

відповідача ОСОБА_2, представник за довіреністю

Позивач звернувся до суду з вимогами про зобовязання відповідача демонтувати рекламні щити «білборд» на паркані в м. Ужгород по вул. Минайській, 16 у кількості 7 одиниць. Посилається при цьому на закінчення строку наданого відповідачеві дозволу на розміщення зовнішньої реклами та на рішення виконкому Ужгородської міської ради від 08.07.15 № 209 "Про демонтаж об'єктів зовнішньої реклами". Представник позивача в ході судового розгляду справи наполягає на задоволенні позовних вимог, вважаючи їх обґрунтованими матеріалами справи.

Відповідач письмовим відзивом та його представник у ході судового розгляду проти позову заперечує, зазначаючи, що позивач не наділений повноваженнями звернення до суду у даних відносинах, оскільки контролюючим органом у сфері розміщення зовнішньої реклами, відповідно до рішення виконкому Ужгородської міської ради від 30.05.12 № 164 "Про порядок розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді", є відділ муніципальної міліції та правопорядку. Стверджує про відсутність порушених прав позивача як підстави звернення до суду. Зазначає також про відсутність у відповідача за зазначеною адресою рекламних засобів та реклами та ненадання позивачем доказів розміщення відповідачем реклами, її розповсюдження чи встановлення рекламних засобів, які потребують дозволу. Крім того, вважає наявним у відповідача дозвіл на розміщення зовнішньої реклами відповідно до принципу мовчазної згоди (ст.ст. 1, 4 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності"), оскільки відповідач звертався із заявою на продовження дії дозволу на розміщення реклами, на що у визначений законом строк не одержав ні дозволу, ні рішення про відмову у його наданні.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши у ході судового розгляду пояснення представників сторін, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому суд виходив з наступного.

Відповідач на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 07.11.2008р. № 444 "Про надання та переоформлення дозволів на розміщення зовнішньої реклами" одержав терміном на три роки дозвіл на розміщення на власному паркані за адресою вул. Минайська, 16 у м. Ужгороді рекламних щитів "біл-борд", у кількості 7 шт. розміром 6х3 м.

18.09.2012р. відповідач звертався до Ужгородського міського голови з клопотанням про продовження дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами, однак не одержав такого.

У червні 2015р. позивач через засоби масової інформації (газета «Неділя» № 23 (595) 12-18 червня 2015 року) здійснив оголошення, згідно його тексту, до уваги власників самовільно встановлених рекламних конструкцій , в тому числі розташованих на паркані по вул. Минайській, 16, про необхідність звернення до департаменту у строк до 24.06.15 для оформлення дозвільної документації на розміщення зовнішньої реклами та попередження, що в протилежному випадку департаментом буде винесено на розгляд виконкому питання щодо демонтажу рекламних конструкцій.

08.07.2015р. виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято рішення № 209 «Про демонтаж обєктів зовнішньої реклами», за змістом якого визнано такими, що підлягають демонтажу обєкти зовнішньої реклами, зокрема, рекламні щити на паркані по вул. Минайській, 16; відділ муніципальної поліції та департамент зобовязано повідомити власників про необхідність демонтажу власними силами, а в разі невиконання рішення провести демонтаж силами комунальних служб міста за рахунок власників обєктів.

Наведені обставини, які не заперечуються ніким з учасників процесу, передували зверненню з даним позовом до суду.

Позов, що є предметом розгляду, поданий департаментом як робочим органом Ужгородської міської ради з питань розміщення зовнішньої реклами (відповідно до Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затв. постановою КМУ від 29.12.03 № 2067 (далі - Типові правила, постанова КМУ № 2067) та відповідно до Порядку розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді, затв. рішенням виконкому Ужгородської міськради від 30.05.12 № 164 (далі - Порядок)) та обґрунтовується порушенням відповідачем законодавства у сфері розміщення зовнішньої реклами.

Порушення, на думку позивача, полягає у тому, що відповідач не демонтував на вимогу позивача засоби зовнішньої реклами на власному паркані після спливу строку дії дозволу на розміщення реклами. При цьому, не йдеться про, власне, розміщення, розповсюдження реклами відповідачем після спливу строку дії дозволу і доказів такого не надано позивачем.

Заперечення відповідача по суті вимог зводяться до того, що спеціальних конструкцій для розміщення реклами у відповідача, окрім належного йому паркану, немає і за відсутності доказів розміщення реклами відповідачем на паркані, відсутні підстави вважати паркан засобом зовнішньої реклами.

До даних спірних відносин з огляду на їх предмет та субєктний склад належить застосовувати Закон України «Про рекламу» (далі - Закон), який визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.

За визначенням наданим у ст. 1 Закону зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; рекламні засоби - засоби, що використовуються для доведення реклами до її споживача.

Виходячи з наведеного, визначальним для того, щоби вважати засоби рекламними засобами, є розміщення на них реклами.

Позивач у даній справі, наполягаючи на демонтажі щитів на паркані відповідача як засобів зовнішньої реклами, не посилається на факти розміщення на них відповідачем реклами та не спростовує доводів відповідача про відсутність реклами на паркані.

Приписами ст. 27 Закону України «Про рекламу» встановлено, що відповідальність за порушення законодавства про рекламу несуть, зокрема:

- рекламодавці, винні:

у замовленні реклами продукції, виробництво та/або обіг якої заборонено законом;

у наданні недостовірної інформації виробнику реклами, необхідної для виробництва реклами;

у замовленні розповсюдження реклами, забороненої законом;

у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами;

у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно;

- розповсюджувачі реклами, винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами.

Позивачем не доведено здійснення відповідачем як рекламодавцем та /або розповсюджувачем реклами дій, за порушення яких за змістом наведених норм Закону застосовується відповідальність.

За наведеного вимоги до відповідача про демонтаж засобів зовнішньої реклами не ґрунтуються на приписах Закону, з посиланням на який подано позов, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, суд приймає до уваги, що приписами ст. 26 Закону України «Про рекламу», недодержанням яких обґрунтовується позов, визначено перелік державних органів, на які покладено контроль за дотриманням законодавства України про рекламу: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами; Антимонопольний комітет України - щодо дотримання законодавства про захист економічної конкуренції; Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення - щодо телерадіоорганізацій усіх форм власності; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику - щодо реклами державних цінних паперів; Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку - щодо реклами на фондовому ринку; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах будівництва, архітектури - щодо спорудження житлового будинку; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення, - щодо реклами про вакансії (прийом на роботу) та до яких не віднесено позивача у справі.

За змістом ч. 2 ст. 26 зазначеного Закону право, зокрема, вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами усунення виявлених порушень вимог законодавства надано зазначеним вище органам державної влади.

Типовими правилами, які регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, встановлено, що міська рада, зокрема, для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління як робочий орган з наведених питань, яким у спірних відносинах є позивач, департамент, до повноважень якого віднесено, зокрема, подання територіальним органам спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі матеріалів про порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами.

Контроль за додержанням Типових правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства (п. 45 Типових правил). У разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк. У разі невиконання цієї вимоги орган, який здійснює контроль, подає інформацію спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п. 46 Типових правил).

За змістом Порядку розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді, затвердженим рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 30.05.12 № 164, департамент наділений такими ж повноваженнями робочого органу Ужгородської міської ради по регулюванню діяльності з розміщення зовнішньої реклами, а повноваження контролюючого органу надані відділу муніципальної поліції та правопорядку Ужгородської міської ради.

Отже, як вбачається з приписів Закону, Типових правил та Порядку розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді, до повноважень робочого органу з питань регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами, яким є департамент та позивач у справі, не віднесено контрольних повноважень у цій сфері та повноважень на звернення до суду з позовами у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами, відтак відсутні підстави для задоволення даного позову заявленого департаментом.

За змістом ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд справи покладаються на позивача.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 4-3, 33, 43, 44-49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

суд вирішив:

1. У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено 06.07.2017

Суддя Ушак І.Г.