КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2017 р. Справа№ 910/2896/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк"

на рішення Господарського суду

міста Києва від 27.04.2017

у справі №910/2896/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк"

про стягнення 53 962,77 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі № 910/2896/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Креді Агріголь Банк" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 5845 (п'ять тисяч вісімсот сорок п'ять) грн 48 коп - 3 % річних, 42 686 (сорок дві тисячі шістсот вісімдесят шість) грн 79 коп - інфляційні втрати, 5 430 (п'ять тисяч чотириста тридцять) грн 50 коп - пеню та 1600 (тисячу шістсот) грн 00 коп - витрати по сплаті судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2896/17 від 27.04.2017, прийняте нове рішення, яким відмовити в позові.

В апеляційній скарзі відповідач вказував суду на ті обставини, що рішенням Господарського суду м. Києва від 31.05.2016 у справі №910/5059/16 з відповідача вже було стягнуто 3 % річних, інфляційні втрати та пеню, що свідчить про подвійне притягнення відповідача до відповідальності, нарахування позивачем 3 % річних, інфляційних втрат та пеню протиричіть чинному законодавству, пеня нарахована понад шість місяців.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2017, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2896/17 від 27.04.2017 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І., розгляд справи призначено на 11.07.2017.

10.07.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу та заява про розгляд справи без участі позивача.

В судове засідання, яке відбулось 11.07.2017 не з'явились представники позивача та відповідача, про час та дату судового засідання були повідомленні належним чином, відповідно до повернення на адресу суду поштових повідомлень про вручення поштових відправлень під №040 (відповідач) та №049 (позивач).

Отже, враховуючи належне повідомлення всіх учасників судового процесу про час та дату судового засідання, колегія суддів ухвалила розпочати розгляд апеляційної скарги без участі представників.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2014 між Підприємцем (орендодавець) та Банком (орендар) було укладено Договір, за умовами якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 88,6 кв.м., яке розташоване в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1 Договору).

Також сторони погодили, що приміщення передається в оренду з метою розміщення відділення (філії) орендаря (пункт 1.3 Договору).

Відповідно до п.6.9. Договору орендна плата сплачується щомісячно у безготівковому порядку шляхом банківського переказу на зазначений в розділі 12 цього Договору поточний рахунок орендодавця не пізніше 15-го числа поточного місяця, за який здійснюється оплата на підставі виставленого орендодавцем рахунку-фактури. Орендодавець повинен вчасно виставляти такі рахунки орендареві не пізніше 5-го числа поточного місяця.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.05.2016 у справі № 910/5059/16 за позовом ФОП ОСОБА_3 до ПАТ "Креді Агріколь Банк" про стягнення заборгованості, встановлено невиконання ПАТ "Креді Агріколь Банк" грошового зобов'язання по сплаті орендних платежів та стягнуто на користь позивача суму основного боргу по сплаті орендної плати у розмірі 326701,87 грн за період з червня 2015 року по лютий 2016 року, пеню у розмірі 54277,49 грн, 3% річних у розмір 6010,20 грн та судовий збір у розмірі 5804,84 грн. Як вбачається з матеріалів справи розрахунок пені та 3 % річних у справі № 910/5059/16 позивачем здійснено по 30.05.2016.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2016 у справі № 910/5059/16 залишене без змін.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини третьою статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою та другою статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій. Передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Порушенням зобов'язання, згідно зі статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення питання про стягнення основного боргу.

Згідно з абзацом другим пункту 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За приписами статті 599 ЦК України та статті 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Позивач вказує, що фактично рішення суду виконано 14.12.2016, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, в зв'язку з чим позивачем здійснено нарахування 3 % річних за період з 31.05.2016 по 14.12.2016, пеню за період з 31.05.16 по 15.08.2016 та нараховано інфляційні втрати, які не були заявлені позивачем до стягнення у справі № 910/5059/16 за період з червня 2015 року по листопад 2016 року.

Відповідач 14.12.2016 в рамках виконавчого провадження сплатив заборгованість на виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/5059/16, тому дане зобов'язання слід вважати припиненим лише 14.12.2016.

Отже, враховуючи, що відповідач лише 14.12.2016 виконав зобов'язання, передбачене Договором, строк виконання якого за рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2016, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних за період, не охоплений зазначеним рішенням суду, до повного виконання грошового зобов'язання, тобто до 14.12.2016.

Наведене спростовує посилання відповідача на абзац сьомий підпункту 1.2.2 Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України, за I півріччя 2016 року, яки передбачено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України від 21.04.1999 №606-XIV "Про виконавче провадження", до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011№ 11/109).

Відповідно до ч.2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином посилання відповідача на те, що позивач не мав права нараховувати 3 % річних, інфляційні втрати та пеню до моменту виконання грошового зобов'язання відповідачем безпідставні, та судом встановлено, що нарахування 3 % річних та пені здійснено за період, за який такі нарахування не проводились позивачем під час розгляду справи № 910/5059/16, а інфляційні втрати позивачем у справі № 910/5059/16 до стягнення не заявлялися, що виключає притягнення відповідача до подвійної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 31.05.2016 у справі № 910/5059/16 встановлено факт невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо оплати орендної та порушення відповідачем грошового зобов'язання.

Отже, позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 5845,48 грн за загальний період з 31.05.2016 по 14.12.2016.

Відповідно до п. 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 5845,48 грн.

Судом перераховано розмір інфляційних втрат, в зв'язку з чим, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 42 686,79 грн.

Позивачем також була заявлена вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 430,50 грн.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Судом перераховано розмір пені, в зв'язку з чим, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 5 430,50 грн, яка нарахована позивачем в межах шестимісячного строку для нарахування пені, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 9.4. Договору передбачено, що у випадку прострочки орендарем сплати орендної плати більше ніж на місяць, орендар сплачує пеню в розмірі 0,1% від належної до сплати суми за кожен день прострочки. Сплата пені не звільняє орендаря від проведення передбачених договором розрахунків.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 5 430,50 грн.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/2896/17 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його скасування або зміни, відсутні. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника (відповідача).

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2017 у справі №910/2896/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" - без задоволення.

Матеріали справи №910/2896/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов