ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р.Справа № 916/965/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: ОСОБА_2 на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „ПЗУ Україна" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 63 832,41 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство „Страхова компанія „ПЗУ Україна" (далі по тексту - ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3.) про стягнення 63 832,41 грн. шкоди по виплаті страхового відшкодування за регресною вимогою. В обґрунтування заявлених позовних вимог ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" посилається на необхідність відшкодування збитків, які були заподіяні позивачу у зв'язку з виплатою товариству з обмеженою відповідальністю „Арт-Пром" (далі за текстом - ТОВ „Арт-Пром") страхового відшкодування, здійсненого відповідно до генерального договору добровільного страхування вантажів з оплатою за окремий період №024.994039571.20253 від 03.11.2014р., укладеного між ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" (Страховиком) та ТОВ „Арт-Пром" (Страхувальником).

Відповідач повністю заперечує проти позову, наголошуючи на його безпідставності та необґрунтованості. Зокрема, відповідачем було наголошено на пропуску позивачем визначеного законом строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Представник позивача у судові засіданні по даній справі жодного разу не з'явився, проте у поданих до господарського суду заявах просив суд розглянути справу за наявними в ній матеріалами та за відсутності представника ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

03.11.2014р. між ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" (Страховик) та ТОВ „Арт-Пром" (Страхувальник) було укладено генеральний договір добровільного страхування вантажів з оплатою за окремий період №024.994039571.20253, відповідно до п. п. 1.1, 1.2, 2.1 якого Страхувальник зобов'язується сплатити страхову премію у строки та у розмірах, що встановлені договором страхування та виконувати інші умови договору страхування, а Страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у порядку та на умовах, визначених договором та виконувати всі інші умови цього договору. При цьому, Страховик приймає на себе обов'язок застрахувати всі заявлені відповідно до умов цього договору вантажі у межах узгоджених у даному договорі страхових сум (лімітів зобов'язання) на наведених умова, а Страхувальник повинен заявляти на страхування Страховикові всі здійснювані перевезення вантажів, що зазначені у п. 3 договору до початку здійснення перевезень даних вантажів. Предметом договору є майнові інтереси Страхувальника, пов'язані із володінням, користуванням та розпорядженням заявленими на страхування вантажами. Строк дії договору страхування: з 00 годин 00 хвилин за київським часом 03.11.2014р. до 24 годин 00 хвилин за київським часом 02.11.2015р.

Згідно з п. 3.1 договору страхування №024.994039571.20253 від 03.11.2014р. застрахованим вантажем вважаються меблі для сидіння, меблі для закладів, меблі для барів, ресторанів, меблі для шкіл, металеві вироби, матраци.

Згідно ст. 1 Закону України „Про страхування" від 07.03.1996р. N 85/96-ВР (з подальшими змінами та доповненнями; надалі за текстом - Закон України „Про страхування") страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Стаття 6 Закону України „Про страхування" визначає добровільне страхування як страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 16 Закону України „Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У відповідності до ст. 2 Закону України „Про страхування" визнаються фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України "Про господарські товариства", з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (далі - страховики-резиденти).

Згідно ст. 3 Закону України „Про страхування" страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

У відповідності до ст. 4 Закону України „Про страхування" предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

01.04.2014р. між ТОВ „Арт-Пром" (Замовник) та ОСОБА_3 (Перевізник) було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1722, у відповідності до п. 1.2 якого Перевізник зобов'язується виконати транспортне перевезення по маршруту, вказаному у одноразовій заявці Замовника, яка є невід'ємною частиною даного договору та може бути отримана фактом, а Замовник - прийняти і оплатити перевезення у порядку, передбаченому даним договором.

Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України „Про страхування" страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Господарським судом під час розгляду справи було установлено, що ОСОБА_3 здійснював перевезення вантажу, який належав ТОВ „Арт-Пром" на праві власності та відповідно до страхового сертифікату №27 від 27.11.2014р. був застрахований відповідно до договору страхування №024.994039571.20253 від 03.11.2014р., власним автотранспортом до м. Баку, Азербайджан. Вказані обставини не заперечувались з боку відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2014р. о 22 год. 20 хв. на дорозі на території Російської Федерацій (Ставропольська область, 66 км. + 720 м. автодороги Преградне - Тахта - Іпатово) відбулась дорожньо-транспортна пригода, що стала результатом з'їзду автотранспорту з проїзної частини з наступним наїздом на дерева, а саме: автомобіля DAF FT 95.380 XF, номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 та під керуванням останнього. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи довідкою про дорожньо-транспортну пригоду, ухвалою №273 про порушення справи про адміністративне правопорушення та постановою №273 про припинення провадження по справі про адміністративне правопорушення, виданими ГУ МВС Росії по Ставропольському краю.

Так, в силу положень ст. 1 Закону України „Про міжнародне приватне право" від 23.06.2005р. № 2709-IV (з наступними змінами та доповненнями; далі по тексту - Закон України „Про міжнародне приватне право") для цілей цього Закону терміни вживаються в такому значенні: приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави; колізійна норма - норма, що визначає право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом.

Виходячи з положень ст.ст. 4, 5 Закону України „Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. У випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями ч. 2 ст. 49 Закону України „Про міжнародне приватне право" права та обов'язки за зобов'язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди за кордоном, якщо сторони мають місце проживання або місцезнаходження в одній державі, визначаються правом цієї держави.

В силу наведених положень чинного законодавства України та правовідносин, які склались між сторонами по справі, господарський суд доходить висновку, про правомірність застосування до правовідносин, які склались між сторонами по справі права України.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України „Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Зазначені вище судом обставини стали підставою для звернення ТОВ „Арт-Пром" до ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" із заявою від 03.12.2014р., у відповідності до якої Страхувальник повідомив про настання страхового випадку та просив направити представника позивача на місце події для проведення оцінки розміру збитків з подальшим вирішенням питання щодо відшкодування ТОВ „Арт-Пром" завданих збитків.

Зі страхового акту №141203.01 від 04.03.2015р. вбачається, що загальний розмір страхового відшкодування по страховій події, яка відбулась 01.12.2014р., складає 63 832,41 грн., який і був виплачений ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" на користь ТОВ „Арт-Пром", що підтверджується платіжним дорученням №1177 від 10.03.2015р.

22.04.2015р. ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" звернулось до ОСОБА_3 із претензією про відшкодування збитків у розмірі 63 832,41 грн., яка не була задоволена з боку відповідача, що, в свою чергу, стало підставою для звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" звернулось до Приморського районного суду міста Одеса із позовом до ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування у порядку регресу, за результатами розгляду якого судом було винесено ухвалу від 31.01.2017р. по справі №522/11361/15-ц про закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

В силу положень ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 27 Закону України „Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Крім того, відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Посилаючись на виплату страхового відшкодування за пошкодження належного ТОВ „Арт-Пром" вантажу, перевезення якого здійснював відповідач власним автотранспортом, позивачем і було заявлено до стягнення виплачену ТОВ „Арт-Пром" суму страхового відшкодування у розмірі 63 832,41 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 вказаної статті, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Так, матеріалами справи повністю підтверджено здійснення позивачем страхового відшкодування у розмірі 63 832,41 грн., завданого майну ТОВ „Арт-Пром", що стало наслідком дорожньо-транспортної пригоди на території Російської Федерації.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" на підставі ст. 27 Закону України „Про страхування", ст. 993 ЦК України виникло право вимоги до ОСОБА_3 у межах фактичних витрат, пов'язаних із виплатою страхового відшкодування.

При цьому, господарським судом відхиляються доводи ОСОБА_3 щодо наявності правових підстав для застосування до позовних вимог ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" інституту позовної давності з огляду на наступне.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Виходячи з положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Господарський суд зазначає, що вказані приписи ст. 267 ЦК України знайшли своє відображення у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.11.2012р. у справі № 6-101 цс 12.

При вирішення питання щодо початку перебігу позовної давності, господарський суд враховує висновки, які були викладені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 1 березня 2013 року N 4 положеннями п. 27 якого визначено, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв'язку з порушенням умов договору страхування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Як було встановлено господарським судом під час розгляду справи, між ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" та ТОВ „Арт-Пром" було укладено договір майнового страхування, а, отже, перебіг позовної давності по вимозі ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" до ОСОБА_3 починає обчислюватись з моменту виникнення страхового випадку - з 01.12.2014р., що з урахуванням ст. 257 Цивільного кодексу України свідчить, що ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" було подано до господарського суду позовну заяву у межах строку позовної давності.

Господарський суд критично оцінює доводи відповідача щодо заміни сторони у договорі перевезення з ТОВ „Арт-Пром" на ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" та відхиляє посилання на необхідності застосування до правовідносин, які склались між сторонами по справі приписів ст. 926 ЦК України, якими визначено, що позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами), та положень ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р., якою передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається, зокрема, у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки.

Господарський суд зазначає, що ст. 926 ЦК України та ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. повинні застосовуватись до правовідносин, які виникли на підставі договору перевезення. При цьому, господарський суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що в даному випадку заміна сторони у зобов'язанні передбачатиме перехід всіх прав та обов'язків за договором від однієї особи до іншої, що є відмінним та не може бути ототожнене із переходом права вимоги від однієї особи до іншої. Проте, оскільки заміни сторони, тобто Замовника за договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1722 від 01.04.2014р. не відбулося, то і правові підстави для застосування вказаних законодавчих приписів стосовно річного строку позовної давності відсутні. З огляду на викладене, господарський суд доходить висновку, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню трьохрічний строк позовної давності, який і було дотримано позивачем, а, отже, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про застосування до вимог ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" інституту позовної давності.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи зазначене, суд доходить висновку щодо обґрунтованості, правомірності заявлених ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення у повному обсязі відповідно до ст. ст. 11, 15, 16, 256, 257, 260, 261, 267, 993 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 4, 6, 8, 16, 25, 27 Закону України „Про страхування", ст. 355 Господарського кодексу України, ст. 1, 4, 5, 49 Закону України „Про міжнародне приватне право", у зв'язку з чим, з відповідача слід стягнути на користь ПрАТ „Страхова компанія „ПЗУ Україна" грошові кошти у розмірі 63 832,41 грн.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33,35, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 /АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2/ на користь приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „ПЗУ Україна" /04053, м. Київ, вул. Артема, буд. 40, ідентифікаційний код 20782312/ грошові кошти у розмірі 63 832 грн. 41 коп. /шістдесят три тисячі вісімсот тридцять дві грн. 41 коп./, судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп. /одна тисяча шістсот грн. 00 коп./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 17 липня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна