ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р. Справа № 921/503/16-г/4

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача: Присяжнюк О.А. (представник за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Збаразької міської ради №03-642/2.6 від 23.05.2017

на рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2017 (суддя Бурда Н.М.)

у справі № 921/503/16-г/4

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Збараж, Тернопільська область

до відповідача Збаразької міської ради, м. Збараж, Тернопільська область

про визнання недійсною додаткової угоди від 09.02.2015 року до договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 16.05.2017 у справі № 921/503/16-г/4 позов задоволено. Визнано недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 09.02.2015р. до договору оренди землі від 01.11.2008р., укладеного між фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_5, як орендарем, та Збаразькою міською радою Тернопільської області, як орендодавцем, зареєстровано у Тернопільській філії ДЗК в м. Збараж 17.11.2008 за №63.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки в процесі розгляду справи встановлено факт підписання додаткової угоди від 09.02.2015р. до договору оренди землі, укладеного 01.11.2008р., невстановленою особою, а не позивачем у справі - ФОП ОСОБА_5, що підтверджується зібраними у справі доказами, а також експертним висновком №882/883/16-22 від 09.02.2017р., то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність волевиявлення учасника правочину на його укладення, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що одержавши підписаний один із двох наданих позивачу примірників додаткової угоди до договору оренди землі у Збаразької міської ради не виникло жодних сумнівів щодо засвідчення позивачем свого волевиявлення. Вважає, що позивач після укладення додаткової угоди здійснював дії, спрямовані на виконання відповідних правовідносин, що виникли між ним та скаржником, а саме: сплачував кошти згідно умов додаткової угоди та вчиняв дії щодо зменшення розміру орендної плати.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 01 листопада 2008 року між фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_5, як орендарем, та Збаразькою міською радою Тернопільської області, в особі міського голови Бочарова М.Г., як орендодавцем, укладено договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення строком на 49 років для комерційного використання (для будівництва та обслуговування торгового спортивно-оздоровчого комплексу), загальною площею 1,28га., кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1. Вказаний договір відповідно до чинного законодавства було зареєстровано у Тернопільській філії ДЗК в м. Збараж 17.11.2008р. за №63.

Відповідно до умов п. 10 вищевказаного Договору оренди розмір орендної плати за користування даною земельною ділянкою вноситься орендарем у формі та розмірі 3% нормативної грошової оцінки (яка складає 355552,9 грн.), що становить 10 666,59грн. в рік.

Вказана земельна ділянка на виконання умов Договору була передана в користування Орендарю на підставі Акту передачі-приймання земельної ділянки, що надається в оренду для комерційного використання на території Збаразької міської ради від 01.11.2008р., підписаного представниками сторін та засвідченому відтисками їх печаток.

Як зазначає позивач, вона наприкінці 2015р. отримала відомості про те, що 09 лютого 2015 року між відповідачем - Збаразькою міською радою, в особі діючого на даний час міського голови Полікровського P.C., як орендодавцем, та нею - ОСОБА_5, як орендарем, на виконання рішення сесії Збаразької міської ради №771 від 08.07.2014р. "Про затвердження нормативної грошової оцінки м. Збараж" укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.11.2008 року, якою змінено нормативну грошову оцінку землі, що становить 4794624 грн.

Так, у матеріалах справи наявна копія Додаткової угоди від 09 лютого 2015 року до договору оренди землі від 01.11.2008 року (а.с.11), якою п.п. 6, 10, 12,14 договору оренди були викладені у новій редакції або доповнені. Зокрема, пункт 6 договору оренди викладено в наступній редакції : «Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 4794624,0 грн.». Додаткова угода підписана представниками обох сторін, щодо підпису позивача, то такий виконаний літерним шляхом (прописом) - «Кузьмиха», на відміну від підпису у Договорі оренди, Акті приймання - передачі земельної ділянки, Розрахунку розміру орнедної плати за земельні ділянки.

Листом №3682/10/1300 від 15.11.2016р. Збаразьке відділення Кременецької ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області повідомило, що з огляду на внесені згідно додаткової угоди від 09.02.2015р зміни до договору оренди землі від 01.1 1.2008р., станом на 10.06.2016р. виникла заборгованість СПД ОСОБА_5 по орендній платі в розмірі 112817.45 грн. Вказана заборгованість виникла 02.03.2015р в сумі 7704,35 грн. та збільшувалася, починаючи з 30.03.2015р., відповідно до щомісячних нарахувань орендної плати згідно вищевказаного договору та додаткової угоди до договору.

Предметом позову є вимога про визнання недійсною Додаткової угоди від 09.02.2015 року, укладеної до договору оренди землі від 01.11.2008 року.

Позивач у справі ФОП ОСОБА_5 стверджує про те, що додаткової угоди від 09.02.2015р. до договору оренди землі від 01.11.2008р. не укладала, а відтак відсутнє її волевиявлення як сторони правочину на укладення вказаної додаткової угоди, тому, керуючись нормами ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, вона звернулася до господарського суду.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

При цьому слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Абзацом першим п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на той факт, що оспорюваний ним правочин підписано невідомою особою, а відтак відсутні підстави вважати його укладеним, проте дане твердження заперечується відповідачем.

З огляду на виявлені в процесі розгляду спору розбіжності між сторонами щодо факту підписання додаткової угоди від 09.02.2015р. позивачем у справі, з метою ідентифікації підпису ФОП ОСОБА_5, проставленого на додатковій угоді від 09.02.2015 року до договору оренди землі, укладеного 01.11.2008 року, ухвалою суду першої інстанції від 03.11.2016р. у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлено наступне питання: "Чи дійсно підписувала ОСОБА_5 додаткову угоду від 09.02.2015 року до договору оренди землі, укладеного 01.11.2008 року?".

Згідно експертного висновку №882/883/16-22 від 09.02.2017р. експертом за результатами проведених досліджень встановлено наступне:

- способи технічного відтворення записів "Кузьмиха" у наданих на дослідження двох примірниках додаткової угоди від 09.02.2015р. до договору оренди землі, укладеного 01.11.2008р. та у двох примірниках "Розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку..." не застосовувались. Ці записи виконано рукописним способом, без попередньої технічної підготовки;

- записи "Кузьмиха" від імені орендаря у двох примірниках додаткової угоди від 09.02.2015р. до договору оренди землі, укладеного 01.11.2008р. та у двох примірниках "Розрахунку розміру орендної плати…", у рядку "Озн. ОСОБА_5" виконано не ОСОБА_5, а іншою особою.

Господарський суд, перевіривши дотичність результатів експертного висновку до даної господарської справи, тобто його взаємозв'язок з предметом доказування та іншими обставинами справи, встановлення яких необхідне для правильного та об'єктивного вирішення спору по суті, дійшов висновку, що встановлений експертом факт підписання оспорюваного правочину не ОСОБА_5, а іншою особою, є взаємопов'язаним з предметом позову у даній справі.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

У даному випадку матеріали справи не містять, а відповідачем не подано доказів підписання додаткової угоди від 09.02.2015р. особою, що уповноважена на вчинення таких дій - позивачем у справі - ФОП ОСОБА_5, а також доказів передання нею повноважень на підписання такої додаткової угоди третій особі.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до положень вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст. 34 ГПК України. Згідно із приписами вказаної норми, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Так, у матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем пропозиції укласти спірну додаткову угоду, надіслання проекту такої додаткової угоди позивачу (орендарю) тощо, способу одержання підписаної додаткової угоди від позивача тощо.

Апеляційний суд вважає, що оскільки в процесі розгляду справи встановлено факт підписання додаткової угоди від 09.02.2015р. до договору оренди землі, укладеного 01.11.2008р., невстановленою особою, а не позивачем у справі - ФОП ОСОБА_5, що підтверджується зібраними у справі доказами, а також експертним висновком №882/883/16-22 від 09.02.2017р., тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність волевиявлення учасника правочину - позивача - на його укладення, що є порушенням вимог ч.3 ст.203 ЦК України, а відтак оспорюваний позивачем правочин слід визнати недійсним в порядку ст. 215 ЦК України з моменту укладення.

Твердження відповідача/скаржника про те, що позивач, з урахуванням взятих на себе зобов'язань згідно додаткової угоди від 09.02.2015р. щодо зміни розміру орендної плати, подав в Збаразьке відділенням Кременецькою ОДПІ податкову декларацію з плати за землю, в якій врахована вже нова нормативно грошова оцінка вищезгаданої земельної ділянки, а також неодноразово звертався до міської ради з проханням про зменшення суми орендної плати, що свідчить про вчинення ним дій, спрямованих на виконання умов оспорюваного правочину як такого, що відбувся, належними доказами не підтверджуються, з огляду на те, що зі змісту долучених до справи матеріалів переписки між ФОП ОСОБА_5 та Збаразькою міською радою не вбачається висновку про те, що така переписка стосувалася розміру орендної плати, зміненого саме на підставі додаткової угоди від 09.02.2015р.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

У свою чергу, скаржник не навів обґрунтованих доводів та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2017 у справі № 921/503/16-г/4 - залишити без змін, апеляційну скаргу Збаразької міської ради №03-642/2.6 від 23.05.2017 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 07.07.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.