ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2017 р. Справа № 925/596/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - представник за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2 - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом державного підприємства Державний резервний насіннєвий

фонд України, м. Київ

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю

Зернова компанія Хорс, с. Погреби, Драбівського району,

Черкаської області

про стягнення 293 762 грн. 55 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося державне підприємство Державний резервний насіннєвий фонд України до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Зернова компанія Хорс про стягнення штрафу в розмірі 293 762 грн. 55 коп., у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору надання послуг на проведення сільськогосподарських робіт від 04 березня 2016 року №85-АП.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 23 травня 2017 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 20 червня 2017 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 20 червня 2017 року на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву на 11 год. 00 хв. 11 липня 2017 року, в судовому засіданні 11 липня 2017 року також було оголошено перерву до 14 год. 00 хв.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 08 червня 2017 року за №778 та зокрема зазначав, що умовами договору не було передбачено обовязку останнього надавати позивачу конкретні площі для виконання сільськогосподарських робіт. Умови договору не були порушені. Також відповідач зазначав, що позивач вибірково виконував роботи, які оплачувалися за більшою ціною. В період посівної та збиральної компанії 2016 року позивачу ставилося завдання виконувати передбачені договором с/г роботи не лише в Драбівському районі, а також в Катеринопільському та Смілянському районах, але позивач мотивуючи відсутністю достатньої кількості працівників для роботи, а також віддаленістю полів, самостійно відмовився від запропонованих обємів робіт.

В письмових поясненнях від 10 липня 2017 року відповідач зазначав, що на виконання пункту 3.1.2 договору відповідачем електронною поштою було відправлено відповідачу (заступнику директора державного підприємства ОСОБА_3С.) письмову заявку №159 від 01 квітня 2016 року з проханням поставити техніку на поля замовника та розпочати передбачені договором сільськогосподарські роботи.

Подальші письмові заявки на виконання сільськогосподарських робіт умовами договору не передбачались.

Водночас відповідач зазначав, що згідно актів виконаних робіт позивачем були виконані роботи на площі 16 212, 17 га, а умовами договору загальна площа обумовлених робіт складала 15 600 га., в звязку з чим відповідач стверджував, що замовником було надано для виконання с/г робіт виконавцю на 612,17 га більше ніж передбачено договором.

В свою чергу відповідач вказував, що позивач порушив п.3.1.1 договору, не забезпечив необхідну кількість працівників для роботи, про що відповідачем було складено акти про простій с/г техніки та лімітно-забірні карти на техніку.

Враховуючи вищенаведене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні, яке відбулося 11 липня 2017 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/596/17.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача договірної санкції на підставі п. 5.3. договору (штраф за ненадання замовником виконавцю, передбачених п. 1.1. договору, площ для виконання с/г робіт).

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час її розгляду, 04 березня 2016 року між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Зернова компанія Хорс (замовник) та державним підприємством Державний резервний насіннєвий фонд України (виконавець) було укладено договір надання послуг на проведення сільськогосподарських робіт №85-АП.

Згідно п.1.1 замовник зобовязався доручити, прийняти та оплатити виконану роботу, а виконавець - взяти на себе зобовязання на виконання сільськогосподарських робіт власною технікою. Загальна сума договору складає 4 294 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Пунктом 1.1. визначено, що виконавець зобовязався виконати наступні сільськогосподарські роботи: посів соняшника 500 га; посів кукурудзи 700 га, посів ріпаку 1000 га, посів озимих 1800 га, збирання ріпаку 300 га, збирання пшениці 800 га, збирання соняшника - 800 га, культивація (перша) 1000 га, культивація (друга) 1000 га, культивація 4500 га, внесення гербіцидів 3200 га. Всього роботи повинні проводитися на 15 600 га.

Відповідно до п.п. 2.1.8, 4.1. договору сторони дійшли згоди, що після виконання кожного етапу робіт складається акт прийому-передачі виконаних робіт упродовж 2-х днів з моменту завершення робіт.

Позивачем з 26 квітня 2016 року по 01 листопада 2016 року виконувалися сільськогосподарські роботи на загальну суму 3 706 546 грн. 90 коп., що підтверджується копіями актів виконаних робіт (а.с.26-57).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно актів виконаних робіт позивачем було здійснено наступні сільськогосподарські роботи: культивація (перша) 649,01 га (акт №9 та акт б/н (а.с. 44), культивація 71,75 га (акт б/н (а.с. 47)), посів ярого ячменю 336,93 га (акт №10), посів соняшника 872,68 га (акти №№12, 14), обмолот (пшениця озима) 471, 84 га (акт №37), обмолот (ячмінь ярий) 138,08 (акт №38), обмолот (соняшник) 1 615,19 га (акти №№46,47, акт б/н (а.с. 46)), посів (озимий ріпак) - 506,89 га (акт б/н (а.с. 43)), посів (озима пшениця) 524,21 га (акти б/н (а.с. 45, 48)), культивація (друга) 2 219,01 га (акти №№19, 22, 27, 33, 39, б/н (а.с. 49), 48, 11, 13), посів кукурудзи 1 118,16 га (акти №20, 34), внесення гербіцидів (ЗЗР) 4 748,65 га (акти №№ 29-32, 21, 23, 28).

Роботи з посіву та обмолоту ярого ячменю умовами договору не було передбачено, проте вказані роботи позивачем було виконано, а відповідачем прийнято.

Тобто, позивачем за згодою відповідача було виконано додаткових робіт на площах 475.01 га.

Всього позивачем було виконано сільськогосподарські роботи на 13 272,4 га (в т.ч. посів та обмолот ярого ячменю).

Таким чином посилання відповідача на те, що останнім було надано позивачу більше площ для виконання сільськогосподарських робіт, ніж передбачено договором спростовується вищенаведеним.

Пунктами 2.1.2, 2.1.8 договору визначено. що замовник зобовязується:

надавати інформацію про місцезнаходження полів;

приймати кожний окремий етап роботи виконавця за актом приймання-передачі виконаних робіт протягом 2 календарних днів з моменту завершення виконаних робіт.

Водночас заявка від 01 квітня 2016 року №159 не містить інформації про місцезнаходження полів, на яких повинні здійснюватися сільськогосподарські роботи, що суперечить умовам п. 2.1.2 договору.

Крім того, судом під час розгляду справи було зясовано, що відповідач незважаючи на ту обставину, що договір передбачав поетапне виконання с/г робіт не направляв позивачу заявок (замовлень) на виконання кожного окремого етапу робіт.

При цьому суд критично оцінює доводи відповідача стосовно того, що заявка в квітні місяці також передбачала замовлення виконання робіт по збиранню соняшника чи посів озимих, які повинні були виконані позивачем в жовтні 2016 року.

Представник позивача в судовому засіданні взагалі не підтвердив отримання уповноваженою особою підприємства письмової заявки від відповідача по електронній пошті.

Інших належних та допустимих доказів, що підтверджують направлення позивачу заявки від 01 квітня 2016 року за №159 матеріали справи не містять.

Згідно п. 5.3. договору в разі ненадання замовником виконавцю, передбачених п. 1.1. даного договору, площ для виконання кожного етапу робіт, замовник сплачує на користь виконавця штраф у розмірі 50% від прогнозованої але незаробленої суми.

Оскільки відповідачем не було надано позивачу площ для виконання сільськогосподарських робіт на загальну суму 587 453 грн. 10 коп., визначених у п. 1.1., позивач звернувся до господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення штрафу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивачем було направлено на адресу відповідача претензію від 14 березня 2017 року за №138-2/1-14/177 про перерахування коштів в сумі 293 762 грн. 55 коп.

У відповіді на претензію від 24 березня 2017 року за №315 відповідач зазначив, що остання є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду даного спору відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту належного виконання зобовязання щодо замовлення та надання позивачу площ (надання точної та повної інформації про місцезнаходження полів, вказівки на початок виконання певного етапу) для виконання сільськогосподарських робіт, передбачених умовами договору.

На доводи відповідача стосовно того, що згідно п. 5.6 договору саме підписані акти виконаних робіт в яких зафіксовано порушення зобовязання є підставою для матеріальної відповідальності сторін, а також стосовно того, що саме позивач порушив своє зобовязання (допускав простій техніки, не забезпечив необхідну кількість працівників та не приступив до виконання робіт (не виконав роботи) на інших полях) суд вважає за необхідне вказати наступне:

Відповідно до п.2.1.8. договору замовник (відповідач) приймаючи роботи по кожному окремому етапу не був позбавлений можливості вказати в актах, що виконавець після надання площ (замовлення робіт) не приступив до виконання свого зобовязання чи безпідставно відмовився виконувати певні роботи, виконав їх невчасно, тощо, оскільки обовязок прийняти виконані роботи належить також відповідачу.

Крім того, відповідно до п. 5.5 договору в разі не поставки техніки та/або необґрунтованого невиконання по вині виконавця запланованого обсягу кожного етапу робіт, передбачених п. 1.1. даного договору, виконавець сплачує на користь замовника штраф у розмірі 50% від суми невиконаного етапу робіт.

Замовник, після виконання позивачем робіт, з відповідними вимогами чи претензіями до останнього чи до суду не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

В пункті 3 листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2011 року № 01-06/249 Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів зазначено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (постанова від 22.11.2010 N 14/80-09-2056).

Згідно абзацу третього частини другої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

В пункті 2 вищевказаного листа зазначено, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (постанови від 06.12.2010 N 42/563; від 20.12.2010 N 06/113-38).

В пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі N 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі N 3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі N 3-11гс11.

Згідно ч. 2 ст. 22 ГК України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Позивач є державним підприємством, тобто суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що нарахування штрафу (договірної санкції) у розмірі 50% від прогнозованої але незаробленої суми не суперечить вимогам чинного законодавства.

Судом було також зясовано, що з вини відповідача позивачем не виконувалися наступні роботи:

посів ріпаку 493,11 га на суму 172 588 грн. 50 коп., посів озимих 1275,79 га на суму 446 526 грн. 50 коп., збирання ріпаку 300 га на суму 225 000 грн. 00 коп., збирання пшениці 328,16 га на суму 229 712 грн. 00 коп., культивація (перша) 350,99 га на суму 70 198 грн. 00 коп., культивація 4 428,25 га на суму 841 367 грн. 50 коп.

Отже, слід дійти висновку, що позивачем не було виконано роботи на загальну суму 1 985 392 грн. 50 коп.

Проте, інші роботи, (як вже зазначалося вище) за взаємною згодою сторін було виконано в більшому обємі ніж передбачав договір, в тому числі і додаткові роботи.

Позивач в позові на обґрунтування розміру штрафу самостійно вказував, що оскільки відповідачем не було надано площі для виконання кожного етапу робіт на суму 587 453 грн. 10 коп., то 50% від зазначеної суми складає 293 726 грн. 55 коп.

Водночас позивачем заявлено до стягнення 293 762 грн. 55 коп. штрафу.

В судовому засіданні було зясовано, що позивач в прохальній частині позову допустив арифметичну описку, проте заяви про зменшення розміру позовних вимог в порядку ст.22 ГПК України до суду не надходило, а також не було надано суду письмової заяви про врахування судом допущеної описки.

Отже, з урахуванням наданого суду розрахунку, з відповідача підлягає стягненню 293 726 грн. 55 коп. штрафу, в решті стягнення 36 грн. 00 коп. слід відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Зернова компанія Хорс, вул. Подільська, 10, с. Погреби, Драбівського району, Черкаської області, ідентифікаційний код 32418388 на користь державного підприємства Державний резервний насіннєвий фонд України, вул. Саксаганського,1, м. Київ, ідентифікаційний код 30518866 293 726 грн. 55 коп. штрафу та 4 405 грн. 46 коп. витрат на сплату судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 17 липня 2017 року.

Суддя А.В.Васянович