Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
06.07.2017
РІШЕННЯ

" 06 " липня 2017 р. Справа № 927/468/17

Позивач: Акціонерне товариство Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А.,

вул. Датарія, 22, м. Рим, Італія, 00187

В особі: Представництва Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А.,

, вул. Соборна, 446, м. Рівне, 33024

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Груп,

, вул. Кільцева, 5, м. Чернігів, 14007

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор), вул. Фізкультури, 9 м. Київ, 03150

Предмет спору: про стягнення 1 463 086,49 грн.

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_3М, представник, довіреність № б/н від 05.07.2017;

від відповідача: ОСОБА_4, представник, довіреність № б/н від 01.02.2017; ОСОБА_5, директор;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: не зявився.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерним товариством Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. в особі представництва Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Груп, у якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1463086,49 грн.

Позов мотивовано тим, що зважаючи на розірвання контракту субпідряду, укладеного між сторонами, відповідач зобовязаний повернути позивачу невикористані грошові кошти, які в рамках такого контракту перераховувались позивачем як аванс.

Ухвалою суду від 12.05.2017 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 25.05.2017.

Ухвалою суду від 25.05.2017 розгляд справи відкладено на 08.06.2017, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор). Судове засідання 08.06.2017 ухвалено провести в режимі відеоконференції, яке доручено Господарському суду Рівненської області.

Ухвалою суду від 08.06.2017 розгляд справи відкладено на 06.07.2017, Судове засідання 06.07.2017 ухвалено провести в режимі відеоконференції, яке доручено Господарському суду Рівненської області.

Судове засідання 06.07.2017 проведено в режимі відеоконференції.

У судове засідання зявились уповноважені представники позивача та відповідача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача у судове засідання не зявилась, про час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 274 від 19.06.2017.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення у засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У своїх доводах позивач посилається на те, що в рамках укладеного між сторонами контакту субпідряду № 01-04/1/15 на виконання ремонту автомобільної дороги М03 Київ-Харків-Довжанський в Україні, Контракт 2.1. км 210+000-275+000, Контракт 2.2. км 282+000-333+250 (Дренажні споруди, укріплення насипу, місцеві проїзди і тротуари) було перераховано для відповідача (як підрядника) грошові кошти у розмірі 4 217 262,24 грн. За період терміну дії Контракту № 01-04/1/15 відповідачем було виконано роботи на загальну суму 3 004 555,36 грн, що підтверджується підписаними сторонами платіжними сертифікатами. Будь-яких інших робіт відповідачем не виконувалось та позивачу не передавалось. Зважаючи на відсутність подальшої виробничої необхідності в отриманні будь-яких робіт за цим контрактом. позивачем було надіслано відповідачу лист з повідомленням про розірвання договору та вимогою про негайне повернення попередньої оплати. Таким чином, контракт є розірваним і відповідач зобовязаний повернути позивачу невикористані кошти, які в рамках такого контракту перераховувались позивачем як аванс.

Стосовно посилань відповідача на неприйняті до уваги та неоплачені роботи на загальну суму 189880,94 грн, некомпенсацію витрат по забезпеченню проведенню робіт необхідними матеріалами на суму 48970,34 грн, позивачем зазначено, що відповідачем жодним чином не надано документів на підтвердження даних сум та здійснення робіт, а тому неможливо встановити їх обґрунтованість та підставність.

Позивач також зазначає, що на даний час наявні підписані обома сторонами розшифровки відомостей обємів робіт виключно на суми, які повністю збігаються з сумами, вказаними у платіжних сертифікатах; використання матеріалів здійснюється за рахунок субпідрядника; жодні сертифікати на інші роботи, ніж зазначені у позовній заяві, сторонами не складались; будь-якої інформації та документів з таких додаткових робіт на суму 189880,94 грн з моменту надання відповіді на претензію 18.10.2016 і до теперішнього часу відповідач не надав; строк повернення гарантійних внесків не настав, оскільки гарантійний строк починає свій перебіг після підписання Остаточного Сертифікату, який ще не підписано.

Представник позивача пояснила, що жодним пунктом Контракту № 01-04/1/15 не передбачено сплату завдатку, а перерахування суми у розмірі 1 217 262,24 грн, як завдатку, є припущенням відповідача. Згідно платіжного доручення за призначенням платежу вищезазначену суму зазначено, як авансовий платіж.

Позивач звертає увагу суду, що Контрактом не передбачено забезпечувальну функцію авансу та зазначає, що аванс направлений саме для можливості належного та своєчасного виконання робіт.

Представник позивача пояснила, що порядок повернення гарантійних внесків було передбачено умовами Контракту № 01-04/1/15, підписаного сторонами. На даний час відсутні підстави для повернення даних гарантійних внесків, оскільки утримання гарантійних внесків є правомірним і після розірвання договору, незважаючи на положення ч.2 ст. 653 Цивільного кодексу України.

Крім того, представник позивача зазначила, що на даний час Остаточного Сертифікату не підписано, оскільки відповідачем не було вчинено дій щодо підписання Остаточного Сертифікату за укладеним між сторонами Контрактом субпідряду.

На питання відповідача щодо наявності в умовах Контракту порядку повернення авансу представник позивача послалась на положення господарського та цивільного права.

Стосовно підстав розірвання Контракту № 01-04/1/15 представник позивача зазначила, що передумовою цього була відсутність фінансування та розірвання влітку 2016 року Основного Контракту, укладеного між позивачем та третьою особою.

Позивачем також зазначено, що до даних правовідносин підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, тобто особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, а також положення п.3 ч.3 ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки положення цієї глави також застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін зобовязання.

Доводи відповідача полягають у наступному.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що підставою для розірвання Контракту стала „відсутність подальшої виробничої необхідності в отриманні будь-яких робіт за цим Контрактом. Зазначена підстава жодним чином не кореспондується з дійсною підставою розірвання Контракту та відображеною в Повідомленні від 04.10.2016, а саме розірвання Основного контракту (який укладався між позивачем як підрядником та третьою особою як замовником). Відтак, при прийнятті рішення та кваліфікації дій кожної сторони, слід враховувати той факт, що хоча за приписами п.п. „а п. 24.1 ст. 24 Контракту останній вважається розірваним в правовому порядку у разі розірвання Основного контракту, припинення Контракту відбулося у звязку з істотною зміною обставин у позивача, тобто не з вини відповідача.

Як зазначає відповідач, розірвання Основного Контракту відбулось саме з вини позивача, про що свідчить публікація на офіційному сайті Державного агентства автомобільних доріг України від 23.08.2016.

Відповідачем зазначено, що наявність односторонньої відмови від Контракту підряду свідчить про припинення зобовязань сторін, а тому у відповідача відсутній обовязок повертати кошти за розірваним договором. В контракті положення про повернення коштів чи визначення випадків такого повернення при розірванні контракту відсутні. А тому вимога позивача щодо повернення коштів у розмірі 1 463 086,49 грн, враховуючи належне виконання відповідачем договору та одностороннє його розірвання позивачем, є безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах законодавства.

При цьому, позивачем не надано жодного факту вчинення відповідачем винних дій, направлених на порушення договірних відносин.

Крім того, відповідач зазначає, що при формуванні позовних вимог позивачем не взято до уваги правову природу авансу, перерахованого відповідачу. У розумінні п. 23.1 ст. 23 Контракту аванс у сумі 1 217 262,24 грн, перерахований позивачем відповідачу, є завдатком, оскільки містить в собі наступні основні функції: платіжну, підтверджу вальну та забезпечувальну. Відповідач посилається на те, що підставою для здійснення позивачем авансової виплати був Контракт та комплекс робіт за ним, а тому вказана виплата має всі ознаки завдатку, оскільки має забезпечувальний характер та направлена на забезпечення здатності Субпідрядника щодо вчасного, повного та належного виконання відповідного комплексу робіт, а також його матеріального забезпечення. Попередня оплата, здійснена позивачем, має бути повернута лише у випадку розірвання Контракту з вини відповідача. Отже, в силу положень ст. 570, 571 ЦК України, перерахований позивачем авансовий платіж не підлягає стягненню у звязку з розірванням Контракту з вини позивача.

Також представник відповідача зазначив, що оскільки Контракт викладено на російській мові і відсутній його переклад на українську мову, то існує різне тлумачення певних понять, у тому числі, поняття „аванс, а тому „аванс, за свою правовою природою, має перекладатись як „завдаток.

Зважаючи на вищенаведене, представник відповідача, вважає, що за своєю правовою природою поняття „аванс суд повинен тлумачити, як „завдаток.

На питання суду, чи були якісь непорозуміння у тлумаченні положень спірного контракту на російській мові при його підписанні, керівник ТОВ „ОСОБА_2 Груп зазначив, що не було.

Представник відповідача також вважає, що зазначене в Контракті поняття „аванс спочатку повинно обовязково розцінюватись сторонами, чи не є це завдатком, і лише потім сприйматись, як саме аванс.

Відповідач також посилається на те, що до складу спірної суми входить сума гарантійних утримань, яка за сумою всіх платіжних сертифікатів складає 250 379,61 грн, та яку позивач просить стягнути як отриману попередню оплату робіт (завдаток). Проте, позивачем не взято до уваги те, що контракт між позивачем та відповідачем розірвано на підставі розірвання Основного Контракту, зобовязання сторін припинені відповідно до положень ч. 2 ст. 653 ЦК України. Разом з припиненням основного зобовязання, припинено й гарантійні, а тому вимога позивача щодо стягнення суми гарантійних виплат не містить під собою законного підгрунття та не може бути задоволеною.

Стосовно підписання Остаточного сертифікату, з яким повязано початок перебігу строку гарантії, представник відповідача посилається на те, що обовязок оформлення та першочергового підписання Остаточного Сертифікату покладається на позивача, а тому вина стосовно непідписання цього Сертифікату покладається безпосередньо на позивача.

Інших доводів такої позиції представником відповідача надано не було.

Представник відповідача пояснив суду, що позивач відмовив у підписанні Остаточного Сертифікату, оскільки не підписано Остаточний Сертифікат між позивачем та третьою особою.

Доказів на підтвердження цього, як і того, що взагалі існував або існує проект Остаточного Сертифікату, у тому числі складений відповідачем, надано суду не було.

Стосовно даних посилань представника відповідача представник позивача зазначила, що обовязку оформлення та першочергового підписання Остаточного Сертифікату умовами Контракту не передбачено, навпаки, абз. 3 п. 5.2 Контракту встановлено, що саме відповідачем повинні бути подані документи про виконаних робіт.

Керівником Товариства ОСОБА_2 Груп пояснено, що позивачем завчасно не було повідомлено відповідача щодо розірвання Контракту № 01-04/1/15 від 01.04.2015, а тому підстав ставити під сумнів продовження робіт на майбутнє не було. На час отримання від позивача листа щодо розірвання Контракту № 01-04/1/15 від 01.04.2015 вже було закуплено необхідні матеріали та забезпечено технікою виконання робіт.

Доказів понесених збитків керівником відповідача надано не було.

Також відповідач зазначає, що дані правовідносини сторін повинні регулюватись нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач, як на обґрунтування позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна (у тому числі грошових коштів) або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Дані висновки викладені у постановах Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України по справі № 6-88цс13, постанові Вищого господарського суду України по справі № 6-122цс14 та в справі № 21/045-12.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача по суті спору пояснено наступне.

04.01.2013 між позивачем та третьою особою був укладений Основний контракт щодо виконання Підрядником (позивачем) капітального ремонту автомобільної дороги МОЗ Київ-Харків-Довжанський. З огляду на невиконання своїх зобовязань за Основним Контракту та порушенням окремих видів вимог, на основі статей 15.2 (припинення дії Замовником) , а також статті 15.6 ( Корупційна або шахрайська практика) Загальних умов Контракту Укравтодором 04.08.2016 було направлено Повідомлення про розірвання контракту № 1754/2/9-13, яке було отримано позивачем 08.08.2016. З вказаного моменту розпочався перебіг 14-ти днів, після спливу яких дія Основного Контракту була припинена. Зазначене підтверджується листами Укравтодору від 23.08.2016 № 1905/2/9-13, що адресовані позивачу, та відповідно до яких станом на 23.08.2016 дія Контракту 2.1 з капітального ремонту автомобільної дороги М-03 Київ-Харків-Довжанський (км 210+000-км 275+000) та Контракту № 2.2 є припиненою.

Третя особа також інформує (та підтверджується позивачем), що остаточне врегулювання ситуації з Підрядником, зокрема, щодо проведення взаєморозрахунків з Укравтодором не досягнуто. Спірні питання з цього приводу є предметом позову Підрядника до Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати. Арбітражний процес триває.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 04.01.2013 між Акціонерним товариством „Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А. в особі Представництва „Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А. та Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодором) був укладений контракт № 1754/2/9-13 щодо виконання Підрядником (позивачем) капітального ремонту автомобільної дороги МОЗ Київ-Харків-Довжанський (далі - Основний Контракт). Зокрема, на виконання цих зобовязань щодо капітального ремонту вказаної автомобільної дороги, за лотами, тендерна пропозиція по яким була прийнята Замовником (третьою особою), були укладені Контракт 2.1: лот 2.1 (км 210+000-км 220+782, лот 2.2 (км 300+550-км 323+000), лот 2.3 ( км 258+000-км 275+000) та Контракт 2.2: лот 2.4 (км282+000-км 300+550), лот 2.5 (км 300+550-км 323+000), лот 2.6 (км 329+050- км 333+250).

01.04.2015 Акціонерним товариством „Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А. в особі Представництва „Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А. було укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_2 Груп Контракт субпідряду №01-04/1/15 (далі-Контракт) на виконання ремонту автомобільної дороги М03 Київ-Харків-Довжанський в Україні (Контракт 2.1. км 210+000-275+000, Контракт 2.2. км 282+000-333+250 (Дренажні споруди, укріплення насипу, місцеві проїзди і тротуари).

Відповідно до ч. 1 Контракту виконання, термін дії і початок виконанню цього контракту ґрунтуються на схваленні Інженера (п. 4.1) і засноване на ввірені робіт субпідряднику. Жодна дія, жоден вид робіт, що відноситься до даного контракту, не може бути виконаний субпідрядником, якщо не буде отримано відповідний дозвіл, в іншому випадку за всі витрати і збитки буде відповідальним він сам.

Підрядник передає на субпідряд, а Субпідрядник бере на себе зобов'язання по виконанню робіт, усунення будь-яких виявлених дефектів і недоліків у відповідності з Технічними Специфікаціями в об'ємах і видах робіт згідно з доданою ВОР, відповідно проекту по ремонту автодороги МОЗ Київ-Харків-Довжанський.(ст. 1 Контракту).

Субпідрядник гарантує якість і належне виконання робіт, при цьому дає 1 рік гарантії на основні роботи з моменту їх завершення на будмайданчику і підписанням з боку основного Замовника Сертифіката Передачі робіт, складених відповідно до ст. 18 (п. 6.1. Контракту).

Субпідрядник зобов'язується виконати доручені йому роботи, вказані в поданій Відомості обсягів робіт. Відомість обсягів робіт (далі-ВОР) становить невід'ємну частину цього Контракту (п. 8.1, 8.2).

Відповідно до п. 12.1 Контракту крім того, що Субпідрядник зобов'язаний забезпечити необхідну кількість трудових ресурсів, матеріали, необхідні робочі засоби і механізми, він повинен сам керувати ними з метою здачі виконуваних робіт. При цьому Підрядник не несе відповідальність за простій обладнання Субпідрядника, у зв'язку, з чим ніякі фінансові компенсації даним договором не передбачені.

Згідно п. b ст. 12.2 Контракту Субпідрядник зобов'язується також забезпечити: поставку всіх матеріалів і устаткування, необхідних для належного виконання робіт у строки, за винятком поставок, що здійснюються Підрядником.

Схвалення робіт, виконуваних за Контрактом, здійснюється Підрядником і Інженером за допомогою інспекції, складання та підписання відповідного Проміжного Платіжного Сертифікату. Проміжний Сертифікат складається і надається Сторонами Інженеру згідно обговореної ними схеми і містить письмовий та аналітичний опис робіт виконаних за цим Контрактом і додатками, з докладним посиланням на позиції ВОР по кожному розділу. Проміжний Платіжний Сертифікат оформляється щомісяця на суму виконаних робіт. ( ст. 17 Контракту).

При завершенні робіт за цим Контрактом буде складено Остаточний Сертифікат, котрий повинен бути схвалений, підписаний і сертифікований Підрядником і Інженером. (ст. 18.1 Контракту).

Розрахунок суми до оплати розраховується на підставі цін, зазначених у Відомості обсягів робіт, у відповідності зі п. 23.2., з урахуванням коефіцієнта., який визначається співвідношенням офіційного курсу Євро, встановленого Національним Банком України на день підписання Проміжного сертифікату к офіційному курсу Євро встановленого Національним Банком України на день підписання Сторонами відомості обємів робіт, який становить - 25,254831 гри за 1 євро на 01.04.2015.( п. 22.2 Контракту).

Підрядник перераховує Субпідряднику аванс у розмірі 10% від загальної Договірної ціни робіт на розрахунковий рахунок Субпідрядника протягом 5 робочих днів після отримання авансового платежу від Основного Замовника. Підрядник буде утримувати з вартості робіт вартість поставлених Підрядником обладнання, матеріалів, оренди машини механізмів Підрядника. Підрядник буде утримувати з вартості Робіт вартість поставлених Підрядником обладнання, матеріалів, оренди машин і механізмів Підрядника.(п. 23.1 Контракту).

Не пізніше 25 числа кожного місяця Субпідрядник повинен подати Підряднику Протокол оцінки виконаних робіт відповідно до ст. 17 даного Контракту та умовам Основного Контракту; згодом Субпідрядник і Підрядник на цій основі складають і підписують Проміжний Платіжний сертифікат на оплату виконаних робіт ( п. 23.2 Контракту).

З кожного Проміжного Платіжного Сертифікату Підрядник буде утримувати 10% суми платежу, як гарантію виконання. Утримання суми повертаються в наступному порядку: 50% - при підписанні Сертифікату Передачі на весь обсяг робіт або частину постійних робіт, решта - 50% в порядку, передбаченому Основним Контрактом ( п. 23.9, 23.10 Контракту).

Відповідно до п. „d ст. 24.1 Контракту Контракт вважається розірваним в правовому порядку, зокрема: на вимогу підрядника в односторонньому порядку, при цьому останній повинен повідомити Субпідрядника, за 10 календарних днів до моменту розірвання цього Контракту субпідряду. В такому випадку, після закінчення вказаного в цьому пункті терміну, контракт субпідряду вважається розірваним, з наступного дня, без укладення додаткових угод.

Відповідно до Відомості обсягів робіт загальна вартість робіт складає 10 143 852,00 грн без ПДВ (а.с. 105)

Отже, загальна вартість робіт за Контрактом складає 12172622,40 грн з ПДВ.

Представництвом „Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_2 Груп було перераховано:

- 1 217 262,24 грн згідно платіжного доручення № 5704 від 09.07.2015 з призначенням платежу авансовий платіж на виконання субпідрядних робіт за Контрактом, що складає 10 % від загальної ціни ( п. 23.1 Контракту),

- 3 000 000,00 грн, згідно платіжного доручення № 7225 від 18.09.2015 з призначенням платежу - за виконання субпідрядних робіт,

а всього на загальну суму 4 217 262,24 грн (а.с.25, 26).

Відповідачем було виконано роботи згідно проміжних платіжних сертифікатів:

- № 1 від 03.09.2015 на суму 1 026 379,22 грн,

- № 2 від 08.09.2015 на суму 1 246 944,66 грн,

- № 3 від 09.11.2015 на суму 151 819,01 грн,

- № 4 від 19.05.2016 на суму 152 698,00 грн,

- № 5 від 03.06.2016 на суму 426 714,47 грн,

а всього на загальну суму 3 004 555,36 грн ( а.с. 27-31).

З наведених вартості виконаних робіт підлягає утриманню 10 % суми платежу, як гарантію якості робіт, а саме: згідно проміжних платіжних сертифікатів:

· № 1 від 03.09.2015 - 85 531,60 грн

· № 2 від 08.09.2015 - 103 912,06 грн,

· № 3 від 09.11.2015 - 12 651,58 грн,

· № 4 від 19.05.2016 - 12 724,83 грн,

· № 5 від 03.06.2016 - 35 559,54 грн,

а всього на загальну суму 250 379,61 грн.

Таким чином, на момент виконання зазначених робіт сплаті підлягало 2 754 175,75 грн (3 004 555,36 грн мінус 250 379,61 грн), а розмір сплачених позивачем коштів перевищує суму, що підлягало сплаті на такий момент виконання робіт на 1 463 086, 49 грн (4 217 262,24 грн мінус 2 754 175,75 грн).

У свою чергу, кошти у розмірі 1 217 262,24 грн, перераховані як авансовий платіж на виконання субпідрядних робіт, фактично були «освоєні» при виконанні робіт відповідно до проміжних платіжних сертифікатів № 1 від 03.09.2015 на суму 1 026 379,22 грн та № 2 від 08.09.2015 на суму 1 246 944,66 грн, загальна вартість робіт за якими складає 2 273 323,88 грн, а з урахуванням гарантійних утримань (189 443,66 грн) 2 083 880,22 (а.с. 28).

04.08.2016 Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодором) було направлено позивачу повідомлення про розірвання контракту № 154/2/9-13 з огляду на невиконання зобовязань за Основним договором та порушення окремих його вимог, на підставі ст. 15.2 (Припинення дії Замовником), а також ст. 15.6 (Корупційна або шахрайська практика) Загальних умов Основного Контракту.

Дане повідомлення було отримано позивачем 08.08.2016. З вказаної дати почався перебіг 14-днів, після спливу яких дія Основного Контракту припинена.

Питання щодо проведення взаєморозрахунків між позивачем та третьою особою є предметом розгляду Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати (Париж, Франція).

04.10.2016 позивачем на адресу відповідача було направлене повідомлення №КHR/RB/4/11290/16 про розірвання Контракту та вимога про негайне повернення попередньої оплати, яке було отримано останнім згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 07.10.2016 ( а.с. 37-39).

У відповідь Товариством з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_2 Груп було направлено лист-повідомлення від 18.10.2016 за № 628, відповідно до якого Товариство не визнає вимоги щодо повернення коштів, адже залишились неприйнятими і неоплаченими роботи на загальну суму 189 880,94 грн з ПДВ та не компенсовано витрати по забезпеченню проведення робіт необхідними матеріалами на суму 48 970,34 грн з ПДВ. Таким чином існує потреба в узгодженні обсягів фактично виконаних робіт та їх оплаті, а також по компенсації витрат Субпідрядника по забезпеченню проведення робіт необхідними матеріалами ( а.с. 40-41).

Зазначене спірне питання сторонами не узгоджувалось, підтверджуючих такі обставини матеріалів відповідачем суду не надано, лише у судовому засіданні 08.06.2017 останнім повідомлено про їх підготовку.

Остаточного Сертифікату за укладеним між сторонами Контрактом Субпідряду № 01-04/1/15 від 01.04.2015 не підписано. Будь-яких доказів щодо вчинення дій сторонами для підписання даного Сертифікату сторонами суду не надано.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 837, 875 Цивільного кодексу України та ст. 318 Господарського кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. За договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 318 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 879 Цивільного кодексу України забезпечення будівництва матеріалами, технологічним, енергетичним, електротехнічним та іншим устаткуванням покладається на підрядника, якщо інше не передбачено законодавством або договором.

Так, виходячи з приписів чинного законодавства, на підрядника (у даному випадку субпідрядника), а саме на відповідача покладено обовязок матеріального забезпечення виконання укладеного між сторонами контракту.

А тому зважаючи на те, що умовами Контракту інший порядок матеріально технічного забезпечення будівництва не передбачено, відповідачем не надано жодного доказу стосовно понесених матеріальних затрат під час виконання робіт, доводи відповідача щодо необхідності відшкодування позивачем витрат по забезпеченню проведенню робіт необхідними матеріалами на суму 48970,34 грн, судом відхиляються.

Відхиляються також судом через відсутність належних та допустимих доказів і доводи відповідача щодо виконання робіт, незазначених у проміжних платіжних сертифікатах та неприйнятих позивачем.

Частиною 4 ст. 849 ЦК України встановлено, що замовник має право у будь - який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Виходячи зі змісту даної норми закону понесені підрядником збитки з матеріального та технічного забезпечення, завдані розірванням договору, підлягають відшкодуванню замовником, проте відповідачем жодних доказів на підтвердження даних тверджень надано не було.

Суд звертає увагу, що при цьому відповідач не позбавлений права звернення до суду, за наявності достатніх підстав, про відшкодування збитків у звязку з розірванням контракту.

Відповідно до ч.3 ст.651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Пунктом 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013 №01-06/374/2013 вказано, що відповідно до ч.4 ст.849 Цивільного кодексу України замовнику надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час до закінчення роботи, і встановлене цією нормою право не може бути обмежене.

Статтею 24.1 (а) Контракту визначено, що останній вважається розірваним в правовому порядку, зокрема у випадку розірвання Основного контракту.

Положеннями ст. 24 Контракту передбачено правове розірвання контакту, а саме в п. „d зазначено, що: „Контракт считается раасторгнутым в правовом порядке по требованию Підрядчика, в одностроннем порядке, при этом последний должен сообщить Субподрядчика, за 10 календарних дней до момента расторжения настоящего контракта субподряда. В таком случае, по истечении указаного в настоящем пункте срока, контракт субподряда считаеться расторгнутым, со следующего дня, без заключения дополнительних соглашений..

В повідомленні № КHR/RB/4/11290/16 від 04/10/2016 про розірвання Контракту та вимога про негайне повернення попередньої оплати, яке було надіслано позивачем відповідачу, останнього було повідомлено про розірвання Контракту внаслідок розірвання Основного Контракту.

Таким чином, прийняття рішення щодо розірвання укладеного між сторонами Контракту жодним чином не суперечить нормам чинного законодавства, адже це право учасника договірних відносин.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача щодо неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Контракту як на одну із підстав його розірвання, оскільки у Контракті відсутнє чітке визначення строків та графіків виконання робіт, а інших доказів таких порушень позивачем не надано.

Оскільки повідомлення № КHR/RB/4/11290/16 від 04/10/2016 про розірвання Контракту отримано відповідачем 07.10.2016, Контракт є розірваним з 18.10.2016.

Підстави розірвання між позивачем та третьою особою Основного Контракту жодним чином не стосуються юридичних відносин між позивачем та відповідачем, адже дані правовідносини повязані з юридичними наслідками такого розірвання Основного Контракту, а не з причинами його розірвання.

Стосовно доводів відповідача, що позивачем у спірних відносинах, згідно платіжного доручення № 5704 від 09.07.2015 на суму 1217262,24 грн з призначенням платежу авансовий платіж на виконання субпідрядних робіт, було сплачено завдаток, а не аванс, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання й на забезпечення його виконання.

Натомість, п. 23.1 Контракту прямо визначено перерахування авансу у розмірі 10% від загальної Договірної ціни робіт.

Аванс - це визначена грошова сума або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги.

Відповідач посилається на те, що підставою для здійснення позивачем авансової виплати був Контракт та комплекс робіт за ним, а тому вказана виплата має всі ознаки завдатку, оскільки має забезпечувальний характер та направлена на забезпечення здатності Субпідрядника щодо вчасного, повного та належного виконання відповідного комплексу робіт, а також його матеріального забезпечення.

За змістом ст. 570 Цивільного кодексу України забезпечувальна ознака платежу - це забезпечення виконання лише своїх зобовязань.

Зобовязанням позивача є оплата, а вчасне виконання робіт, у тому числі відповідно п. 9.2 Контракту, є зобовязанням відповідача. Таким чином, не може мати забезпечувальної ознаки завдатку платіж позивача стосовно виконання зобовязання іншою стороною, тобто, як вважає відповідач, на забезпечення здатності Субпідрядника щодо вчасного, повного та належного виконання відповідного комплексу робіт, а також його матеріального забезпечення.

При цьому сторони умовами договору самостійно встановили авансування, а не сплату завдатку.

Не можуть прийматись до уваги і доводи відповідача щодо неправильного перекладу і тлумачення терміну «аванс».

В українській та російський мовах у цивільному праві окремо існують такі поняття, як «завдаток» і «аванс» та «задаток» і «аванс», відповідно. Зазначені терміни мають аналогічні по своїй природі значення як в українській, так і в російській мовах, що унеможливлює свідоме перетворення поняття «авансу» у «завдаток» при перекладі з однієї мови на іншу.

При цьому, суд звертає увагу, що сам керівник ТОВ „ОСОБА_2 Груп ОСОБА_5 повідомив про відсутність непорозумінь у тлумаченні положень спірного контракту на російській мові при його підписанні та під час його дії.

Ніякої інформації та доказів щодо розбіжностей у тлумаченні авансу, як під час укладення договору, так і під час його виконання відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд вважає зазначені доводи відповідача надуманими та такими, що не обґрунтовані та не доведені належним чином.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одночасно суд зазначає, що ст. 547 Цивільного кодексу України унормовує обовязкову письмову форму правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки завдаток за своєю правовою природою є одним із видів забезпечення зобовязання (ст. 546 цього Кодексу), правочин щодо застосування завдатку, який не обумовлений умовами Контракту, є нікчемним.

Відтак, у разі відсутності у правочині визначення платежу, що передається боржником кредиторові саме як завдаток, і навпаки, прямо встановлення у договорі такої форми платежу як аванс, цей платіж є авансом.

Як вже встановлено судом, кошти у розмірі 1 217 262,24 грн, перераховані як авансовий платіж на виконання субпідрядних робіт, фактично були «освоєні» при виконанні робіт відповідно до проміжних платіжних сертифікатів № 1 від 03.09.2015 на суму 1 026 379,22 грн та № 2 від 08.09.2015 на суму 1 246 944,66 грн, загальна вартість робіт за якими складає 2 273 323,88 грн, а з урахуванням гарантійних утримань (189 443,66 грн) 2 083 880,22 грн.

Оскільки Контрактом встановлено одноразова сплата авансу, а не постійна наявність авансування у розмірі 10 % від загальної вартості робіт, фактично спірне авансування здійснено не у відповідності до п. 23.1 Контракту, а за особистим рішенням позивача з коштів, перерахованих згідно платіжного доручення № 7225 від 18.09.2015 у розмірі 3 000 000,00 грн з призначенням платежу - за виконання субпідрядних робіт, тобто, частиною цих коштів було оплачено фактично виконані роботи, а решта направлена на авансування майбутніх робіт.

Приписами ст. 321 Господарського кодексу України та ст. 854 Цивільного кодексу України передбачається можливість попередньої оплати (авансування) робіт за договором підряду.

При цьому, ні чинні норми цивільного та господарського права, ні звичаї ділового обороту не забороняють і не обмежують право замовника надавати у довготривалому процесі виконання робіт більше коштів ніж "зароблено" виконавцем, тим самим фактично авансуючи виконання частини робіт на майбутнє. Така практика жодним чином не порушує права виконавця, а навпаки діє у його інтересах, і не має сприйматись як завдаток.

Оскільки позивач, виключно за одностороннім бажанням якого здійснено таке авансування, заперечує природу таких дій як сплату завдатку, а відповідач жодним чином не причетний до наявності відповідного рішення і вчинення відповідних дій, та зважаючи на відсутність письмової форми правочину, відсутні будь-які підстави вважати встановлення між сторонами такого виду забезпечення як завдаток.

За наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача щодо правової природи сплачених позивачем коштів як завдатку та правомірність визначення їх як авансування замовлених робіт.

Стосовно доводів відповідача про неправомірність гарантійних утримань суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23. 10 Контракту з кожного Проміжного Платіжного Сертифікату Підрядник підлягало утримуванню 10% суми платежу, як гарантію виконання.

Згідно приписів ст. 884 Цивільного кодексу України підрядник гарантує досягнення об'єктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації об'єкта відповідно до договору протягом гарантійного строку, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Договором будівельного підряду може бути встановлено право замовника сплатити передбачену договором частину ціни робіт, визначеної у кошторисі, після закінчення гарантійного строку (частина 5 цієї статті), про що і було домовлено сторонами у п. 23.10 Контракту.

Враховуючи вищезазначену умову Контракту та положення ст. 884 Цивільного кодексу України слід дійти висновку, що гарантійні утримання, які були включені до умов Контракту, за своєю природою є забезпеченням виконання умов Контракту щодо належної якості фактично виконаних робіт, тобто частини виконаного зобовязання за договором.

Положеннями ст. 653 Цивільного кодексу України визначені правові наслідки зміни або розірвання договору.

Так, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким позивач повністю виконав умови договору до його розірвання щодо оплати за виконані роботи, а відповідач, виконавши такі роботи, несе відповідальність за їх якість.

Розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури забезпечення якості робіт.

Отже, аналіз зазначених норм показує, що, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, яке проведено належним чином, а розірвання договору не є підставою для припинення гарантійних утримань, якими забезпечується якість виконання зобов'язання, що виникло до розірвання договору.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпція правомірності договору не спростована, усі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Аналогічні по суті правові висновки щодо наслідків розірвання договору викладені у постановах Верховного Суду України у справах № 3-136гс11, 6-213цс15, 6-639цс15, 6-495цс15, 6-939цс15, 6-1562цс15.

Тому суд не приймає доводи відповідача щодо припинення дії додаткових зобовязань (гарантійних утримань) за договором, оскільки припинено основні зобовязання.

Не погоджується суд і з доводами відповідача щодо вини позивача у непідписанні Остаточного Сертифікату.

Так, пунктом 5.2 Контракту встановлено, що, як тільки ввірені роботи будуть виконані, субпідрядник повинен одразу ж письмово повідомити про це підрядника. Не пізніше 2-х днів з моменту отримання повідомлення про закінчення робіт підрядник разом з субпідрядником повинен провести перевірку належного та повного виконання і після цього скласти відповідний акт.

При завершенні робіт за цим Контрактом буде складено Остаточний Сертифікат, котрий повинен бути схвалений, підписаний і сертифікований Підрядником і Інженером. (ст. 18.1 Контракту).

Аналіз зазначених умов не дає підстави вважати покладення обовязку щодо складення Остаточного Сертифіката виключно на позивача, і навпаки, за змістом п. 18.1 на позивача прямо покладається лише обовязок схвалити, підписати і сертифікувати такий Сертифікат, а не його скласти.

Крім того, за загальним правилом та звичаями ділового обороту саме виконавцем робіт складається документ (акт виконаних робіт, довідка про вартість, сертифікат тощо), що підтверджує їх виконання. Так, саме виконавець робіт у першу чергу зацікавлений у найскорішому їх прийнятті для найскорішого отримання оплати за їх виконання.

У даному випадку саме виконавець робіт (відповідач) зацікавлений у найскорішому початку перебігу гарантійного строку, із закінченням якого повязане повернення гарантійних утримань згідно п. 6.1, 23.9, 23.10 Контракту (10 % від вартості виконаних робіт).

Доказів вчинення відповідних дій щодо складення та підписання Остаточного Сертифікату за укладеним між сторонами Контрактом відповідачем не надано.

Стосовно доводів відповідача щодо відмови позивача у підписанні Остаточного Сертифікату, оскільки не підписано Остаточний Сертифікат між позивачем та третьою особою, то вони судом відхиляються, адже доказів на підтвердження цього, як і того, що взагалі існував або існує проект Остаточного Сертифікату, у тому числі складений відповідачем, суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Сторонами визнається той факт, що Остаточного Сертифікату підписано не було.

А тому, зважаючи на умови укладеного між сторонами Контракту, утримані Підрядником гарантійні суми не підлягають поверненню Субпідряднику, зважаючи на відсутність підписаного Остаточного Сертифікату.

Відповідно до ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписи цієї статті забороняють вимагати повернення того, що було виконане за зобов'язанням саме обома сторонами, у даному ж випадку позивач не отримав зустрічного задоволення зобов'язання з виконання робіт відповідачем на суму внесеної попередньої оплати.

Крім того, у положенні ч. 4 ст. 653 ЦК України міститься застереження якщо інше не встановлено законом або договором і не заперечується можливість повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, а отже, така правова норма щодо зазначеної заборони не є імперативною і надає право застосування до взаємовідносин сторін положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів ч. 1, 2 та п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави (Глава 83) застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні.

З аналізу наведених норм права та встановлених судом фактичних обставин справи стосовно того, що договір, на підставі якого було перераховано спірну суму коштів, розірвано, слід дійти висновку, що правовідносини сторін за даним договором припинились, а оскільки перерахована позивачем спірна сума коштів знаходиться у відповідача, який на цю суму роботи не виконав, а відтак і права на ці кошти не набув, до спірних правовідносин в частині повернення таких коштів не можуть застосовуватись виключно положення Цивільного кодексу України, що регулюють договірні правовідносини (зобовязальне право), як про це вважає відповідач.

Так, пунктом 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено розповсюдження положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями цього Кодексу.

Також, аналіз ч. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави вважати, що положенні цієї статті підлягають застосуванню навіть у разі отримання особою коштів на підставі договірних зобовязань, але за умови припинення дії цих зобовязань.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15.

Таким чином, оскільки правова підстава отримання відповідачем авансу в установленому порядку припинена у виді розірвання договору, застосування до спірних відносин положень ст. 1212 Цивільного кодексу України є правомірним.

За наведених підстав у їх сукупності суд не приймає доводи відповідача та його посилання на висновки Верховного Суду України від 02.12.2013 у справах № 6-158цс12 про неможливість застосування у спорі положень цієї статті у разі розірвання договору.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 та від 24.09.2014 у справах № 6-88цс13 та № 6-122цс14, відповідно, оскільки зазначені висновки зроблені за наявності дійсних договірних взаємовідносин між сторонами. У даному ж спорі договірні взаємовідносини між сторонами розірвані (припинені без виконання свого зобовязання другою стороною), а тому, як вже зазначалось судом, до спірних правовідносин підлягає застосуванню імперативна норма ст. 1212 Цивільного кодексу України щодо зобов'язання повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, тобто після розірвання договору.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За наведених обставин та, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, як складових принципу верховенства права, суд дійшов висновку про неправомірність поведінки відповідача, а тому, авансована позивачем сума коштів у розмірі 1 463 086,49 грн підлягає стягненню на користь позивача як така, що утримується відповідачем без належних правових підстав, і права на яку останній не набув.

За приписами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 32-34 та 36 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші докази та пояснення відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За наведених обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 22, 27, 32-36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Груп (, вул. Кільцева, 5, м. Чернігів, 14007) на користь Акціонерного товариства Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. (вул. Датарія, 22, м. Рим, Італія, 00187) в особі Представництва Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. (, вул. Соборна, 446, м. Рівне, 33024 ) грошові кошти у розмірі 1 463 086,49 грн та 21 946,30 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.07.2017

Суддя В.В. Шморгун