ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2017 р. Справа № 926/557/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючий-суддя: Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 06.12.2016), ОСОБА_3 (голова села Слобода);

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність від 13.12.2016);

розглянувши апеляційну скаргу Слобідської сільської ради №17/141 від 21.04.2017

на рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017

у справі № 926/557/17, суддя Дутка В.В.,

за позовом Слобідської сільської ради, с. Слобода Новоселицького району Чернівецької області

до відповідача регіонального відділення Фонду державного майна по Чернівецькій області, м. Чернівці

про знесення самочинно збудованого обєкта

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017 відмовлено в задоволенні позову Слобідської сільської ради до регіонального відділення Фонду державного майна по Чернівецькій області про знесення самочинно збудованого обєкта (фундамент школи площею 2100 кв. м. та котельня площею 280 кв. м.) на земельній ділянці розташованій за адресою: Чернівецька область, Новоселицький район, с. Слобода, вул. О. Кобилянської, 6 позначеній на експлікації генплану за №2.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності самочинного будівництва обєктів (фундамент школи 2100 кв. м. та котельня площею 280 кв. м.) на земельній ділянці в с. Слобода по вул. О. Кобилянської, 6, позначеній на експлікації генерального плану за №2. Посилання позивача в обґрунтування позову на будівництво школи на ділянці під №2, яка згідно генерального плану с. Слобода виділена для торгового центру, не свідчить про самочинне будівництво школи в с. Слобода.

Окрім того, місцевий господарський суд зазначає, що з часу виділення земельної ділянки під будівництво школи, тобто з 1988 року і по теперішній час, майже протягом 29 років, позивачу було відомо про будівництво школи у центрі села, проте жодних доказів наявності спорів про самочинне будівництво школи до матеріалів справ не надано.

В апеляційній скарзі Слобідська сільська рада (позивач) просить скасувати рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач (регіональне відділення Фонду державного майна по Чернівецькій області) право власності на обєкт, який знаходиться за адресою: с. Слобода по вул. О. Кобилянської, 6, підтверджує рішенням господарського суду Чернівецької області від 10.09.2014 у справі №926/368/14, яким неправомірно визнано право власності на самочинно збудоване майно, оскільки судом не було досліджено, що будівництво школи розпочато всупереч генеральному плану забудови села Слобода. Про вказані обставини Слобідській сільській раді не було відомо, оскільки остання не брала участі при розгляді справи №926/368/14.

Вказує на неправомірність дій відповідача, якими порушено законні інтереси позивача та його право розпоряджатися земельною ділянкою комунальної власності.

Оскільки до генерального плану не вносились зміни, то відомості зазначені в експлікаціях є чинними, а будівництво школи на ділянці за адресою: с. Слобода по вул. О. Кобилянської, 6 самочинним.

Оскільки у генеральному плані забудови села Слобода під будівництво школи відведено земельну ділянку №6 за адресою: с. Слобода по вул. О. Кобилянської, 2, то акт від 09.08.1988, лист №07.29/52-898 від 08.09.1988 не стосується земельної ділянки №2 за адресою: с. Слобода по вул. О. Кобилянської, 6, яка згідно генерального плану забудови села Слобода відведена під будівництво торгового центру.

Вказує на безпідставність посилань на заяву №14 від 30.10.2003, оскільки така не є дозвільним чи правовстановлюючим документом.

Апелянт посилається на те, що дії відповідача спрямовані на приватизацію самочинного будівництва школи, розпочатого на земельній ділянці відведеній за генеральним планом забудови села Слобода для торгового центру суперечить чинному законодавству.

У відзиві на апеляційну скаргу регіональне відділення Фонду державного майна по Чернівецькій області (відповідач) просить рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що обєкт незавершеного будівництва є обєктом державної власності, який не увійшов до складу майна сільськогосподарського кооперативу ім. О. Кобилянської.

Вказує на відсутність ознак самочинного будівництва, оскільки цільове призначення спірної земельної ділянки за адресою: с. Слобода по вул. О. Кобилянської, 6 будівництво та обслуговування будівель закладів освіти.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. Додатково посилався на постанови Верховного Суду України від 19.11.2014 у справі №6-1805цс14 та від 08.04.2015 у справі №6-32цс15. Також, представником позивача було заявлено клопотання про витребування від відділу Держгеокадастру в Новоселицькому районі Чернівецькій області пояснень щодо підставності видання довідки №97-28-99.3-1558/2-16 від 10.08.2016, в задоволенні якого суд відмовив за його безпідставністю, оскільки в силу ч. 1 ст. 101 ГПК України, додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017 без змін, а апеляційної скарги Слобідської сільської ради без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно генерального плану забудови с. Слобода Новоселицького району Чернівецької області відведено земельні ділянки:

№2 за адресою с. Слобода, вул. О. Кобилянської, 6 - для будівництва торгового центру (надалі Ділянка-2);

№6 за адресою с. Слобода. вул. О. Кобилянської, 2 - для будівництва приміщення школи на 320 місць.

В силу статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» на позивача покладено контроль за дотриманням земельного законодавства на території с. Слобода Новоселицького району Чернівецької області.

З метою виконання покладених завдань, рішенням №83/1 від 16.12.2016 (а.с.12) 8-ї сесії 7-го скликання Слобідської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області було створено тимчасову комісію з питань земельних спорів.

Вказаною комісією було проведено обстеження ділянки-2 та за результатами обстеження складено акт №1 від 20.12.2016 (а.с.13), за висновками якого на ділянці-2 відведеній для будівництва торгового центру відповідачем розпочато будівництво школи, а саме збудовано: фундамент школи площею 2100 кв. м. та котельню площею 280 кв. м.

З урахуванням зазначеного, комісія дійшла висновку, що вказаний обєкт є обєктом самочинного будівництва, оскільки будівництво школи розпочато на ділянці, яка згідно містобудівної документації (генерального плану забудови села Слобода від 1976 року), відведена для будівництва торгового центру, чим відповідач порушив генеральний план забудови села Слобода та чинне законодавство.

Рішенням №96 від 23.12.2016 (а.с.16) 9-ї сесії 7-го скликання Слобідської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області затверджено акт №1 від 20.12.2016 та постановлено забезпечити знесення самочинно зведених на ділянці-2 споруд (будівель).

Позивач стверджує, що замовником будівництва (забудовником) ділянки-2 є регіональне відділення ФДМУ по Чернівецькій області (надалі відповідач), який вважає себе власником зведених на ділянці-2 обєктів. На думку позивача, відповідач своє право власності на самочинно зведені обєкти обґрунтовує рішенням господарського суду Чернівецької області від 10.09.2014 по справі №926/368/14 , яким розірвано договір № КП-357-НБ від 22.06.2004 купівлі - продажу (із змінами від 21.07.2009, 01.09.2011) об'єкта незавершеного будівництва державної власності - школи, що знаходиться на балансі сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. О. Кобилянської та зобов'язано ОСОБА_5 повернути об'єкт приватизації регіональному відділенню ФДМУ по Чернівецькій області за актом приймання-передачі відповідно до Порядку повернення у державну власність об'єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі-продажу таких обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №32 від 18.01.2001. До вищезазначеної справи стороною чи третьою особою Слобідська сільська рада залучена не була, що на думку позивача призвело до неправомірного визнання права власності на самочинно збудоване майно, оскільки судом не досліджено той факт, що будівництво школи було розпочато всупереч генплану. Про вказану обставину, як стверджує позивач, не був обізнаний.

Позивач стверджує, що відповідач вчиняє дії, які порушують права територіальної громади с. Слобода на розпорядження земельною ділянкою, яка знаходиться в межах с. Слобода, зокрема, листом від 22.07.2015 №11-02-02658 відповідач звернувся до головного управління Держземагенства у Чернівецькій області із запитом про ділянку-2 з метою продажу обєктів самочинного будівництва. На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України №32 від 18.01.2001, Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Закону України «Про особливості приватизації обєктів незавершеного будівництва» відповідач листом №04-02-033321 від 23.08.2016 (а.с.17) звернувся до Новоселицької РДА за погодженням проекту землеустрою ділянки-2 на якій розташований обєкт незавершеного будівництва-школа.

У звязку з вищезазначеними діями відповідач просить зобовязати відповідача знести самочинно збудовані обєкти.

Отже, предметом позову є вимога Слобідської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області до регіонального відділення ФДМУ по Чернівецькій області про знесення самочинно збудованого обєкта за адресою с. Слобода, вул. О. Кобилянської, 6. Як на підставу позову посилається на ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року в справі № 6-180цс14 викладено наступну правову позицію.

Будівництво обєктів нерухомості є взаємоповязаною діяльністю різних субєктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення обєкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт обєктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути повязане з обєктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 1 ГПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, вищезазначена постанова Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року в справі № 6-180цс14 підлягає обовязковому застосуванню в даній справі.

У той самий час, частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності.

Таким чином, виходячи зі змісту частини другої статті 386 ЦК України, позов про превентивний захист права власності може бути предявлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що цільовим призначенням земельної ділянки є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове використання (використання за цільовим призначенням) земельної ділянки вважається одним із принципів земельно-правового регулювання згідно зі ст.ст. 19, 96 ЗК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил. Також визначено, що документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Відповідно до п. 40 ч. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 № 15 Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань забезпечує створення, формування і ведення Державного фонду документації із землеустрою.

З довідки №97-28-99.3-1558/2-16 від 10.08.2016 (а.с.75) форми 6-зем, яка видана відділом Держгеокадастру у Новоселицькому районі Чернівецькій області, вбачається, що земельна ділянка за адресою: с. Слобода, вул. О. Кобилянської, 6, площею 0,2131 га, державної форми власності, цільове призначення землі громадської забудови для будівництва і обслуговування будівель закладів освіти.

Таким чином, відомості, які викладені в довідці №97-28-99.3-1558/2-16 від 10.08.2016 належать до документації із землеустрою та визначають цільове призначення земельної ділянки, як землі громадської забудови. А звідси і доводи апеляційної скарги про прийняття судом першої інстанції неналежного доказу по справі, спростовано вищевикладеним.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Частиною першою статті 19 Земельного кодексу України встановлений вичерпний перелік категорій земель України за основним цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

В п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 розяснено, що під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, Законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 5 Закону України від 16.11.1992 року № 2780-XII "Про основи містобудування" при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через засоби масової інформації громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об'єктів; участь громадян, об'єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об'єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», визначено, що планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: 1) прогнозування розвитку територій; 2) забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; 3) обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; 4) взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; 5) визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і обєктів; 6) встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; 7) розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво обєктів; 8) реконструкцію існуючої забудови та територій; 9) збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та обєктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; 10) створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; 10-1) створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; 11) проведення моніторингу забудови; 12) ведення містобудівного кадастру; 13) здійснення контролю у сфері містобудування.

Таким чином, генеральний план регулює правовідносини в сфері містобудування, а саме принципові питання щодо планування, забудови та іншого використання територій населеного пункту та не відноситься до документації із землеустрою, яка в силу ст. 1 Закону України «Про землеустрій» визначає мету використання земельних ділянок за призначенням та їх цільове призначення.

З цих підстав посилання апелянта на невідповідність розміщення спірного обєкту (приміщення школи та котельні) на місці торгового центру , який знаходиться за адресою с. Слобода, вул. О. Кобилянської, 6 за генеральним планом забудови села Слобода є безпідставними.

Як встановлено матеріалами справи, земельна ділянка площею 1,5 га розташована на території сільського парку, виділена під будівництво школи в центрі села Слобода у відповідності до генерального плану за актом від 09.08.1988, затвердженим головою виконкому районної ради народних депутатів. Виконавчим комітетом Чернівецької обласної ради народних депутатів листом від 08.09.1988 погоджено проектування школи на відведеній ділянці. Цільове призначення земельної ділянки по вул. О.Кобилянської, 6: будівництво та обслуговування будівель закладів освіти.

Земельна ділянка для будівництва школи відведена у відповідності до чинної на час виділення землі ст.16 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 24 грудня 1987 року N 5095-XI), відтак доводи позивача про неправомірність дій відповідача щодо придбання у власність самочинно збудованого обєкта та земельної ділянки, на якій розташована школа, спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи.

Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки та частини незавершеної будівництвом школи, складеного комісією за дорученням Новоселицької районної державної адміністрації від 05.04.2017 №Д-06, згідно генерального плану забудови села Слобода від 1976 року дана земельна ділянка призначена для будівництва торгового центру. Земельна ділянка з розташуванням на ній незавершеним будівництвом школи, знаходиться в центральній частині села Слобода на території сільського парку. Зліва знаходиться стадіон, справа будинок культури. На відстані 45 метрів від обєктів розміщена незавершена будівництвом будівля котельні школи. Згідно матеріалів генерального плану на цьому місці передбачено розміщення торгового центру, а школа на 320 місць має бути розміщена на земельній ділянці, яка розташована на 150 метрів західніше (в районі памятника односельчанам, що загинули в роки Другої світової війни). Комісія дійшла висновку, що розміщення обєктів незавершеного будівництва школи та котельні не відповідає генеральному плану забудови села Слобода Новоселицького району Чернівецької області.

Проте, комісія при виділенні земельної ділянки під будівництво школи в акті від 09.08.1988р. констатувала, що площадка розташована в центрі села, яка забудовується у відповідності з генеральним планом, розробленим в 1975р. «Укрземпроектом». Ділянка, площею 1,5 га розташована на території сільського парку. Існуючий стадіон прилягає до ділянки і може використовуватися в подальшому для навчально-спортивної роботи з учнями.

Згідно висновку Новоселицького СЕС від 31.08.1988 земельна ділянка по санітарно-гігієнічним умовам придатна для будівництва середньої школи.

Як вбачається з довідки ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Чернівціагропроект» від 03.04.2017р. №12, Проектна документація на будівництво середньо-освітньої школи на 11 класів в с. Слобода на замовлення колгоспу «Радянська Армія» розроблялася Чернівецьким державно-кооперативним проектно-вишукувальним інститутом «Чернівціагропроект» і виданий замовнику в 90-му році; згідно наказу по підприємству №44 від 01.09.2016р. та «Акту про знищення проектної документації термін зберігання якої минув» - була утилізована документація з 1980 по 2000 роки; граничний термін зберігання проектної документації складає 10 років.

Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку, що обєкт (незавершене будівництво школи), який знаходиться на земельній ділянці за адресою с. Слобода, вул. О. Кобилянської, 6 збудований на земельній ділянці, що відведена в установленому порядку для цієї мети, оскільки цільове призначення вказаної земельної ділянки як землі громадської забудови відповідає меті використання для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти, що визначена в ч. 1 ст. 38 Земельного кодексу України.

Судами також не встановлено, що обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту чи з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відтак, правильними є висновки місцевого господарського суду про відсутність підстав за якими виникають наслідки передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, а також про відсутність порушених прав власників або користувачів.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 1 ЦПК України.

З урахуванням норм частини першої статті 1 ГПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, судами не встановлено порушення прав позивача.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки необхідною умовою є порушення цивільного права або інтересу, яке судами не встановлено.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Чернівецької області від 21.04.2017 залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (позивач).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Чернівецької області від 11.04.2017 в справі №926/557/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Слобідської сільської ради №17/141 від 21.04.2017 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 07.07.2017.