ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017 року Справа № 904/11332/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Євстигнеєва О.С.- доповідача,

суддів: Кузнецова В.О., Чус О.В.

при секретарі: Пінчук Є.С.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 предст., дов. №14-84 від 14.04.2017 р.;

відповідача: ОСОБА_2 пред., дов. №7 від 18.10.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального підприємства «Фрунзенське ЖКП» (смт. Широке Дніпропетровської області) на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2017р. у справі № 904/11332/16

за позовом: публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ)

до: комунального підприємства «Фрунзенське ЖКП» (смт. Широке Дніпропетровської області)

про: стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання договору купівлі-продажу природного газу у загальній сумі 503257 грн.16 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року у справі №904/11332/16 (суддя Фещенко Ю.В.) задоволені позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ) до комунального підприємства «Фрунзенське ЖКП» (смт. Широке Дніпропетровської області) про стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання договору купівлі-продажу природного газу №1131/15-БО-3 від 05.12.2014р у загальній сумі 503257 грн.16 коп.

Комунальне підприємство «Фрунзенське ЖКП» - відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2017р. у справі №904/11332/16, або призупинити на час необхідний для набуття відповідачеві статусу учасника процедури врегулювання заборгованості відповідно до вимог Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Скаржник вважає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 7 наведеного Закону.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - позивач в письмових поясненнях на апеляційну скаргу та представник у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Виходячи з аналізу положень ст.ст.1-3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», учасниками процедури у врегулюванні заборгованості (що включає у себе у тому числі і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру. В матеріалах справи відсутні належні докази включення відповідача до реєстру підприємств - учасників процедури врегулювання заборгованості.

У звязку з відпусткою судді Кощеєва І.М. на підставі розпорядження керівника апарату суду №1101/17 від 10.07.2017р. було проведено автоматичну зміну складу колегії суддів, за результатами якої. визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Євстигнеєв О.С., судді: Кузнецов В.О., Чус О.В.

У судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Вислухавши представників сторін, переглянувши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд встановив, що між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та комунальним підприємством «Фрунзенське ЖКП» (Покупець) 05.12.2014р. був укладений договір купівлі-продажу природного газу №1131/15-БО-3. За умовами договору Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ,ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п. 1.2. договору).

Згідно п. 5.2. договору ціна до сплати за 1000 куб. м. природного газу становила 7661,64 грн. з ПДВ.

Загальна сума вартості природного газу за цим договором згідно п.5.5. складається із сум вартості місячних поставок газу.

В подальшому ціна газу неодноразово була змінена сторонами, шляхом укладення додаткових угод до договору: №1 від 10.02.2015р, №2 від 16.03.2015р., №3 від 15.04.2015р.,№4 від 29.05.2015р., №5 від 30.06.2015р., №6 від 30.07.2015р, №7 від 21.10.2015р., №8 від 22.10.2015р.. №9 від 02.11.2015р., №10 від 25.11.2015р.

Пунктами 3.3. та 3.4. договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажем газу, Покупець зобовязався надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязався повернути Покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Сторонами в п.6.1. договору узгоджено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав у власність відповідачу згідно актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2015р., від 28.02.2015р., від 31.03.2015р., від 30.04.2015р., від 31.10.2015р., від 30.11.2015р. та від 31.12.2015р. природний газ у обсязі 334,009 тис. куб. м. на загальну суму 2854869,78 грн.

Відповідачем сума за газ сплачена повністю, що підтверджується випискою позивача з операцій по спірному договору за період з 01.01.2015р. по 30.06.2016р.

У звязку із порушенням відповідачем строку оплати природного газу за укладеним договором, позивач звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення 251837,50 грн. пені, 236423,96 грн. інфляційних втрат, 14995,70 грн. 3% річних.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання.

Обовязковість договору для виконання сторонами встановлена ст. 629 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При порушенні цивільного обов'язку, що виникає з укладеного сторонами договору настає договірна відповідальність. Однією із форм такої відповідальності є сплата неустойки.

Згідно ч.1. ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами спірного договору, а саме пунктом 7.2. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору. У разі невиконання Покупцем п. 6.1. умов цього договору він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з исновком господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми пені.

Частина 2 ст. 625 ЦК України зобовязує боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 №10/25, від 04.07.2011 №13/210/10, від 12.09.2011 №6/433-42/183, від 14.11.2011 №12/207, від 23.01.2012 № 37/64.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013р. (із змінами і доповненнями).

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд правильно дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Заперечення відповідача щодо поданого позову зводяться до необхідності застосування до даних правовідносин положень ч.3 ст. 7 Закону України від 03.11.2016р. № 1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Товариство вважає, що відсутність заборгованості за природний газ станом на момент набрання чинності даним Законом (з 30.11.2016р.) дозволяють списувати нараховані неустойку, інфляційні та 3% річних.

Позиція відповідача не була прийнята місцевим господарським судом, оскільки товариство не надало доказів включення його згідно вимог вищенаведеного Закону до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості чи подання документів, визначених ч.2 ст.3 Закону.

Висновок суду першої інстанції колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим в силу наступного:

Преамбулою Закону України від 03.11.2016р. №1730-VІІІ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (набрав чинності 30.11.2016р.) встановлено, що цей Закон визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст..2).

Згідно ст. 7 наведеного Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Абзацом 9 ч. 1 ст. 1 Закону процедура врегулювання заборгованості визначена, як заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (далі - реєстр).

Вказана норма кореспондується з абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону, яким визначено, що учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

В ч. 2 ст. 3 Закону наведена процедура включення підприємства до реєстру. Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 01.07.2016 (розрахункова дата) та за останній звітний період; довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків; розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості. Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу.

Таким чином, з приписів Закону вбачається, що факт повного погашення відповідачем заборгованості за спожитий природний газ, поставлений за договором № 1138/15-КП-5 від 05.12.2014р. поставлений у 2015 році, тобто до вступу в дію 30.11.2016р. Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», не є безумовною та достатньою підставою для автоматичного списання нарахованих неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, оскільки такому списанню обов'язково передує включення боржника за встановленою Законом процедурою до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не надано доказів його участі у процедурі врегулювання заборгованості у визначеному Законом порядку.

За таких обставин рішення місцевого господарського суду прийнято за повністю дослідженими матеріалами, відповідає вимогам чинного законодавства, є законним і обґрунтованим. Підстави для скасування зазначеного рішення відсутні.

Щодо можливості суду апеляційної інстанції зупинити рішення суду першої інстанції, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду України звертає увагу скаржника на те, що Господарським кодексом України не надано право суду апеляційної інстанції зупиняти рішення господарського суду.

В п. 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського» процесуального кодексу України» розяснено, що повноваження відповідно до статті 121-1 ГПК щодо зупинення виконання судового рішення має виключно суд касаційної інстанції. Тому апеляційний господарський суд за будь-яких обставин не має права на таке зупинення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять підстав для зміни або скасування судового рішення.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд також зауважує, що рішення місцевого господарського суду переглядаються апеляційною інстанцію за станом на день прийняття таких рішень. Отже, навіть у випадку включення скаржника до реєстру після прийняття судового рішення по справі у апеляційного господарського суду будуть відсутні підстави для скасування прийнятого судом рішення, якщо воно на день прийняття відповідало нормам матеріального і процесуального законодавства.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 103-105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Фрунзенське ЖКП» (смт. Широке Дніпропетровської області) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року у справі №904/11332/16 залишити без зміни.

(постанова виготовлена у повному обсязі 12.07.2017 року

Головуючий суддя О.С.Євстигнеєв

Судді: В.О.Кузнецов

ОСОБА_3