ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа № 911/507/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Белишевій А. В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Бонтлаб В. В. (довіреність б/н від 14.06.2016 р.);

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного підприємства „Трубіж Агро", с. Плоске, Броварський район

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Спектр-Агро", м. Обухів

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Яни Вікторівни, м. Обухів

про визнання договорів застави недійсними та вилучення з державного реєстру рухомого майна

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПП „Трубіж Агро" звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Спектр-Агро" про визнання недійсними договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро", та вилучення з державного реєстру рухомого майна - майна, що є предметом договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро".

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем відсутністю відповідних повноважень у директора ПП „Трубіж Агро" фізичної особи ОСОБА_3 на підписання договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро".

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.02.2017 р. порушено провадження у справі № 911/507/17 за позовом ПП „Трубіж Агро" до ТОВ „Спектр-Агро" про визнання договорів застави недійсними та вилучення з державного реєстру рухомого майна і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 22.03.2017 р. Також, даною ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіну Я. В.

20.02.2017 р. до канцелярії суду від позивача, одночасно із позовною заявою, надійшло клопотання б/н від 14.02.2017 р. про проведення почеркознавчої експертизи, у якому він просив суд призначити у справі почеркознавчу експертизу щодо належності підпису учаснику підприємства ОСОБА_4 на рішенні № 4 від 20.04.2016 р. та рішенні № 5 від 17.05.2016 р.

22.03.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від третьої особи надійшли пояснення № 59/01-16 від 20.03.2017 р., що долучені судом до матеріалів справи.

22.03.2017 р. у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаного клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи судом було відмовлено в його задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки суд дійшов висновку, що при вирішенні спору у даній справі відсутні будь-які питання, що потребують роз'яснень шляхом призначення та проведення судових експертиз, а справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

22.03.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 05.04.2017 р.

05.04.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 19.04.2017 р.

19.04.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 10.05.2017 р.

10.05.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 17.05.2017 р.

17.05.2017 р. у судовому засіданні представник відповідача надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представники інших учасників процесу у судове засідання не з'явились, хоча про судове засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомили, документи, витребувані судом, надали.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір застави № З/91/16-ЧН, згідно з умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, заставодержатель має право у разі невиконання заставодавцем своїх обов'язків за основним договором одержати задоволення за рахунок передбаченого в п. 1.4 цього договору заставленого майна (надалі іменується „предмет застави"), переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Згідно з п. 1.2. договору застави № З/91/16-ЧН під „Основним договором" в цьому договорі розуміється договір поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 р., укладений між заставодавцем (в основному договорі іменується „покупець") та заставодержателем (в основному договорі іменується „постачальник"), за яким заставодержатель (постачальник) зобов'язується передати у власність заставодавця (покупця) продукцію виробничо-технічного призначення, перелік якої визначений в додатках до основного договору, які є невід'ємною частиною основного договору (надалі - товар), а заставодавець (покупець) зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов основного договору.

Відповідно до п. 1.3. договору застави № З/91/16-ЧН строк основного договору становить: один рік із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім обов'язків заставодавця (покупця) по виконанню грошових зобов'язань за договором та відповідальності, які припиняються лише іх належним виконанням, а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

Пунктом 1.4. договору застави № З/91/16-ЧН передбачено, що предметом застави в цьому договорі є:

- комбайн зернозбиральний CLAAS Lexion 760 (заводський номер C5600168; номер двигуна 942.992-00-723857, реєстраційний номер 02814АІ);

- трактор колісний JOHN DEERE 8360R (заводський номер 1RW8360RECD055735; номер двигуна RG6090R0117092, реєстраційний номер 02820 АІ);

Пунктом 1.5. договору застави № З/91/16-ЧН передбачено, що загальна вартість предмету застави становить 9 193 190, 00 грн.

Пунктом 8.1. договору застави № З/91/16-ЧН визначено строк його дії, згідно цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та нотаріального його посвідчення.

Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. та зареєстровано в реєстрі за № 2074.

20.05.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір застави № З/116/16-ЧН, згідно з умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, заставодержатель має право у разі невиконання заставодавцем своїх обов'язків за основним договором одержати задоволення за рахунок передбаченого в п. 1.4 цього договору заставленого майна (надалі іменується „предмет застави"), переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Згідно з п. 1.2. договору застави № З/116/16-ЧН під „Основним договором" в цьому договорі розуміється договір поставки № 116/16-ЧН від 13.05.2016 р., укладений між заставодавцем (в основному договорі іменується „покупець") та заставодержателем (в основному договорі іменується „постачальник"), за яким заставодержатель (постачальник) зобов'язується передати у власність заставодавця (покупця) продукцію виробничо-технічного призначення, перелік якої визначений в додатках до основного договору, які є невід'ємною частиною основного договору (надалі - товар), а заставодавець (покупець) зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов основного договору.

Відповідно до п. 1.3. договору застави № З/116/16-ЧН строк основного договору становить: один рік із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім обов'язків заставодавця (покупця) по виконанню грошових зобов'язань за договором та відповідальності, які припиняються лише іх належним виконанням, а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

Пунктом 1.4. договору застави № З/116/16-ЧН передбачено, що предметом застави в цьому договорі є:

- трактор колісний JOHN DEERE 8360R (заводський номер 1RW8360RTCD055205; номер двигуна RG6090R015753, реєстраційний номер 02821 АГ);

Пунктом 1.5. договору застави № З/116/16-ЧН передбачено, що загальна вартість предмету застави становить 4 123 830, 00 грн.

Пунктом 8.1. договору застави № З/116/16-ЧН визначено строк його дії, згідно цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та нотаріального його посвідчення.

Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. та зареєстровано в реєстрі за № 2509.

20.05.2016 р. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на підставі договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. було зареєстровано обтяження рухомого мйна № 15827282.

Як було зазначено вище, позивач у своїй позовній заяві, крім інших вимог, просить визнати недійсними договір застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договір застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладені між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро".

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із забезпеченням виконання зобов'язання заставою здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України „Про заставу", Законом України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 572 цього ж кодексу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 589 цього ж кодексу у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 2 ст. 590 цього ж кодексу передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 1 Закону України „Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 207 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до частин 1-5 ст. 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що спірні договір застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договір застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р. були підписані від імені ПП „Трубіж Агро" директором підприємства фізичною особою ОСОБА_3, діючої на підставі статуту підприємства (у відповідності до умов договорів застави), та скріплені печаткою даного підприємства.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням № 1 від 04.08.2014 р. засновника (власника) ПП „Трубіж Агро", у тому числі, призначено директором підприємства ОСОБА_3, а рішенням № 23/12 від 26.12.2016 р. засновника (власника) ПП „Трубіж Агро", у тому числі, звільнено з посади директора підприємства ОСОБА_3,

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 8.4. статуту ПП „Трубіж Агро", затвердженого рішенням № 3 від 07.03.2015 р. засновника (власника) ПП „Трубіж Агро", передбачено, що керівництво господарською діяльністю підприємства здійснює власник підприємства шляхом виконання обов'язків директора особисто або призначає директора підприємства з інших осіб.

Пунктом 8.6. статуту ПП „Трубіж Агро", затвердженого рішенням № 3 від 07.03.2015 р. засновника (власника) ПП „Трубіж Агро", передбачено, що директор діє без доручення від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, інших організаціях та усановах, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства.

Крім того директор вирішує усі питання оперативно-господарської діяльності підприємства, у тому числі: укдадає угоди, договори, контракти, в тому числі зовнішньоекономічні; договір у встановленому законом порядку, тощо.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували відсутність чи обмеження у директора ПП „Трубіж Агро" фізичної особи ОСОБА_3 повноважень на підписання від імені підприємства спірних договорів.

Згідно з ч. 3 ст. 93 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували обізнаність третьої особи у спірних відносинах - відповідача про можливі відсутність чи обмеження директора ПП „Трубіж Агро" фізичної особи ОСОБА_3 будь-яких повноважень, у тому числі, повноважень на підписання від імені підприємства спірних договорів.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Таким чином, у процесі розгляду справи судом встановлено, що у директора ПП „Трубіж Агро" фізичної особи ОСОБА_3 перед ТОВ „Трубіж-Агро" був необхідний обсяг повноважень на підписання договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р. та їх укладення, так як статутними документами підприємства (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) не було встановлено будь-яких обмежень його компетенції для укладення таких договорів, і відповідачу не було відомо про можливі відсутність чи обмеження будь-яких його повноважень, у тому числі, повноважень на підписання від імені підприємства спірних договорів.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, у директора ПП „Трубіж Агро" фізичної особи ОСОБА_3 перед ТОВ „Трубіж-Агро" був необхідний обсяг повноважень на підписання договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р. та їх укладення, то позовна вимога позивача до відповідача про визнання договорів застави недійсними, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Крім того, позивач у своїй позовній заяві просить суд вилучити з державного реєстру рухомого майна - майно, що є предметом договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро".

Що стосується вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що вказана позовна вимога позивача є похідною від його позовної вимоги до відповідача про визнання недійсними договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро".

Оскільки, враховуючи те, що як було встановлено судом у процесі розгляду справи, вимога позивача до відповідача про вилучення з державного реєстру рухомого майна - майна, що є предметом договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро", є похідною від його позовної вимоги до відповідача про визнання недійсними договору застави № З/116/16-ЧН від 20.05.2016 р. та договору застави № З/91/16-ЧН від 25.04.2016 р., укладених між ПП „Трубіж Агро" та ТОВ „Спектр-Агро", що в свою чергу є безпідставною, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

11 червня 2017 р.