КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2017 р. Справа№ 911/549/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність №7912-К-О від 28.12.2016;

від відповідача - Плоткіна Ю.Є., довіреність №б/н від 10.01.2017,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2017 у справі №911/549/17 (суддя Горбасенко П.В.) за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 53 250, 53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулося з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення 53 250,53 грн. заборгованості, з яких: 10 166,26 грн. боргу за кредитом, 16 403,83 грн. боргу по процентам за користування кредитом, 4 507,50 грн. боргу по комісії за користування кредитом та 22 172,94 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.04.2017 у справі №911/549/17 позов задоволено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі суд першої інстанції, дійшовши висновку про невиконання позичальником зобов'язань за договором банківського обслуговування від 14.12.2011, задовольнив позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2017 у справі №911/549/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 17.07.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 14.12.2011 звернулася до позивача з заявою про відкриття поточного рахунку (а.с. 16).

Згідно заяви відповідач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (надалі - Умови), тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 14.12.2011 та взяв на себе зобов'язання виконувати умови договору.

Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок 4211 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банка та клієнта. Кредит надається в обмін на зобов'язання клієнта щодо його поповнення, сплаті процентів та винагороди (п.п. 3.2.1.1.1. Умов).

Позивач на виконання умов договору банківського обслуговування від 14.12.2011 встановив відповідачу кредитний ліміт на поточний рахунок, який 26.07.2013 було збільшено до 10 500 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача (а.с. 32).

Відповідачем зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконувалися належним чином, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка з урахуванням часткової плати, здійсненої 27.02.2014 на суму 333,74 грн., становить 10 166,26 грн. (10 500 грн. - 333,74 грн.).

Так само відповідачем не були виконані належним чином зобов'язання з оплати відсотків за користування кредитом та комісії, що призвело до виникнення боргу і в цій частині.

Позивач звертався до відповідача з претензією № 11214KIJRS08R від 12.09.2016 (а.с. 36), в якій просив останнього погасити заборгованість за договором (направлення підтверджується описом вкладення у цінний лист (а.с. 38)).

Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 166,26 грн. боргу за кредитом за період з 28.10.2013 по 17.01.2017, 16 403,83 грн. боргу по процентам за користування кредитом за період з 03.03.2014 по 17.01.2017, 4 507,50 грн. боргу по комісії за користування кредитом за період з 03.03.2014 по 17.01.2017, 22 172,94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 28.10.2013 по 17.01.2017.

За ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Як вже було вказано, відповідачем зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконувалися належним чином, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка з урахуванням часткової плати, здійсненої 27.02.2014 на суму 333,74 грн., становить 10 166,26 грн.

Доказів погашення вказаної заборгованості відповідачем станом на момент прийняття судом першої інстанції рішення не надано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову у вказаній частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно п.3.2.1.4.1 Умов та правил за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована процентна ставка).

Порядок розрахунків відсотків конкретизовано у п.п. 3.2.1.4.1.1. - 3.2.1.4.3.

Пунктом 3.2.1.4.4 Умов та правил передбачено, що клієнт сплачує банку комісію за використання ліміту відповідно до пунктів 3.2.1.1.6, 3.2.1.2.3.2, 1-го числа кожного місяця в розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку, передбаченому умовами та правилами надання банківських послуг. Банк може на свій розсуд не стягувати зазначену комісію в разі, якщо максимальне сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній календарний місяць, не перевищувало 100 гривень.

Відповідачем не були виконані належним чином зобов'язання з оплати відсотків за користування кредитом та комісії, що призвело до виникнення заборгованості: 16 403,83 грн. - по процентам за користування кредитом за період з 03.03.2014 по 17.01.2017, 4 507,50 грн. - по комісії за користування кредитом за період з 03.03.2014 по 17.01.2017.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову у вказаній частині.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором банківського обслуговування від 14.12.2011, позивачем за період з 28.10.2013 по 17.01.2017 нарахована пеня в сумі 22 172,94 грн.

Частинами першою і третьою ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Як передбачено п.3.2.1.5.1 Умов та правил, при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п.3.2.1.2.2.2, 3.2.1.4.1, 3.2.1.4.2, 3.2.1.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 3.2.1.1.8, 3.2.1.2.2.3, 3.2.1.2.3.4, винагороди, передбаченого п.п. 3.2.1.2.2., 3.2.1.4.4, 3.2.1.4.5, 3.2.1.4.6 клієнт виплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А в разі реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у розмірі, зазначеному у п.3.2.1.4.1.3 від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит надавався в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського процесуального кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Згідно п. 3.2.1.5.4. умов нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. 3.2.1.5.1., 3.2.1.5.2., 3.2.1.5.3. здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано клієнтом.

Отже, сторонами в порядку ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України погоджено нарахування пені на строк понад шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи те, що відповідачем було допущено прострочення виконання грошового зобов'язання в частині своєчасної сплати кредитних коштів, відсотків та комісії, позивачем обґрунтовано нараховано пеню в сумі 22 172,94 грн., розрахунок якої перевірено судом апеляційної інстанції та визнано його арифметично вірним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом щодо задоволення вказаної вимоги.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Так, відповідач, як у заяві про застосування строку позовної давності, так і в апеляційній скарзі вказує на те, що позивачем було пропущено трирічний строк на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості.

Колегія суддів з наведеними доводами не погоджується, з огляду на наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

За правилами частини першої статті 259 Цивільного кодексу України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Згідно п. 3.2.1.5.7. Умов та правил терміни позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Як вже було вказано, відповідач, підписавши заяву про відкриття рахунку погодився із "Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 14.12.2011.

Отже, за домовленістю сторін було збільшено до п'яти років встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Стаття 264 Цивільного кодексу України, передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Відповідачем в межах п'ятирічного строку позовної давності було здійснено, зокрема, наступні платежі по договору банківського обслуговування від 14.12.2011: 09.12.2013 оплачено 170,65 грн. пені, також в цей день сплачено комісію в сумі 229,35 грн.; 11.12.2013 та 27.02.2014 оплачено 4,27 грн. та 4, 60 грн. пені відповідно; 27.02.2014 також сплачено кредитну заборгованість в сумі 333, 74 грн. та погашено комісію в сумі 337,65 грн., крім цього цією ж датою відбулось і погашення відсотків на суму 1 924,01 грн.

Таким чином, відповідачем в межах п'ятирічного строку позовної давності було вчинено дії (шляхом оплати кредитної, відсоткової та комісійної заборгованості, а також пені), які свідчать про визнання боргу та відповідно переривання строку позовної давності.

Отже, у зв'язку із встановленням строку позовної давності у п'ять років та враховуючи вчинення відповідачем зазначених дій, строк позовної давності перервався, та на момент подання позову (24.02.2017) його не було пропущено за жодною із пред'явлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Щодо вимоги відповідача про зупинення виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції слід зазначити, що відповідно до статті 121-1 ГПК повноваження щодо зупинення виконання судового рішення має виключно суд касаційної інстанції. Тому апеляційний господарський суд за

будь-яких обставин не має права на таке зупинення (п. 14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України").

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2017 у справі №911/549/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №911/549/17 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко