ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р. Справа №917/382/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 05.07.2017 року; ОСОБА_2, за договором про надання правової допомоги від 01.03.2017 року;

відповідача ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 01.02.2017 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт», м.Гадяч, Харківська область, (вх.№1859П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 12.05.2017 року по справі №922/382/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільське», смт.Теофіполь, Хмельницька область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт», м.Гадяч, Харківська область,

про стягнення 214664,90 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Подільське» звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» на свою користь 214664,90 грн. заборгованості, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №002 від 02.01.2016 року щодо своєчасного та повного розрахунку за поставлений товар. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12.05.2017 року у справі №917/382/17 (суддя Семчук О.С.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогір'я молокопродукт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільське» 214664,89 грн. основного боргу, 3219,97 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 12.05.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував правову природу акту звірки взаєморозрахунків як зведеного облікового документу, що не належить до первинних документів бухгалтерської звітності та не може бути єдиним доказом підтвердження наявності чи відсутності будь-яких зобовязань в тому числі розміру заборгованості. Отже, відповідно судом не зясовано якими первинними документами станом на 11.01.2016 року підтверджується формування вказаного в акті взаєморозрахунків початкового сальдо розміром 607642,90 грн. Як зазначає скаржник, така обставина призвела до помилкового використання такого сальдо при розрахунку заборгованості за договором №002 поставки паливно-мастильних матеріалів (ПММ) від 02.01.2016 року.

Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що наведені в акті звірки взаєморозрахунків відомості стосувались не тільки розрахунків за спірним договором, але і за договором №13 від 26.01.2012 року спір за яким не був предметом розгляду по даній справі.

Скаржник зазначає, що внаслідок неповного зясування обставин у справі, суд неправильно застосував ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України щодо встановлення факту визнання відповідачем боргу в листі до позивача вих.№03/05 від 03.05.2017 року.

Крім того, апелянт вказує на те, що копії видаткових накладних та збірні відомості на відпуск нафтопродуктів складені не за формою передбаченою Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, а отже помилково прийнятті судом як докази поставки.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

05.07.2017 року від позивача електронною поштою надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№1145), в яких зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 06.07.2017 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представники позивача проти позиції скаржника заперечували з підстав викладених у письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 02.01.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Подільське» (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білогір'я молокопродукт» (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №002.

Згідно пункту 1.1. договору, в порядку та на умовах визначених цим договором, постачальник зобов'язався передати (поставити) у зумовлені строки (строк) покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.2. договору товаром (товарами) згідно даного договору є паливно-мастильні матеріали (далі - ПММ): бензин марок А-95, А-92, дизельне пальне (ДП), моторні мастила, тощо.

Кількість товару, його асортимент, ціна та дата поставки щодо кожної партії товару в межах строку дії договору вважаються погодженими сторонами з моменту підписання видаткової накладної (специфікації) (п. 1.3. договору).

Згідно п. 1.5. договору, поставка здійснюється на умовах: - EXW - автозаправки постачальника: АЗС «ВІП» (Хмельницька обл., смт. Теофіполь, вул. Шевченка, 70); АЗС «ВІП-2» (Хмельницька обл., Теофіпольський р-н, с. Коров'є, вул. Окружна, 1Д; АЗС «ВІП-3» (Хмельницька обл., Білогірський р-н, смт. Ямпіль, вул. Леніна, 121); АЗС «ВІП-4» (Хмельницька обл., Ізяславський р-н, с. Білогородка, вул. Молодіжна, 5); АЗС «ВІП-5» (Хмельницька обл., смт. Білогір'я, вул. Шевченка, 84); - СРТ - пункт призначення покупця (Хмельницька обл., смт. Білогір'я, вул. Миру, 3А).

Відповідно до п. 3.1., 3.2. договору покупець оплачує постачальнику вартість ПММ на підставі специфікації (рахунку) за попередньою оплатою при умові поставки СРТ чи з відстрочкою платежу 14 календарних днів при умові поставки EXW. Розрахунки за договором здійснюються шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок постачальника або внесення грошових коштів готівкою в касу постачальника.

Згідно п. 7.1. договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 договору та закінчується 31 грудня 2016 року. Якщо жодна сторона в термін 1 (одного) місяця до закінчення договору не заявить про намір його розірвати, він автоматично пролонгується на тих же умовах на кожен наступний календарний рік.

Так, договір №002 поставки паливно-мастильних матеріалів (ПММ) складено в письмовій формі, підписано представниками сторін а також скріплений печатками підприємств. Докази того, що вказаний договір припинив свою дію або його розірвано в матеріалах справи відсутні.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вказує позивач, він належним чином виконував узяті на себе зобовязання за договором та за період січень-травень 2016 року здійснив поставку відповідачу товару. Так, позивачем надано двосторонній акт звірки взаєморозрахунків між ТОВ «Подільське» (постачальник) та ТОВ «Білогір'я молокопродукт» (покупець) за період з січня 2016 року по травень 2016 року станом на 31.05.2015 року, який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств. З вказаного акту вбачається, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 616909,86 грн. Крім того, позивачем надано копії видаткових накладних, які підтверджують отримання відповідачем товару по договору за період з 11.01.2016 року по 31.05.2016 року та копії банківських документів (виписок) за період з 01.01.2016 року по 28.02.2017 року. Вказані поставки та оплати були включені в акт звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 31.05.2017 року.

Також позивач зазначає, що в період з 13.06.2016 року по 31.01.2017 року він здійснив поставку товару відповідачу, що підтверджується видатковими накладними, а саме: №358 від 13.06.2016р. на суму 5897,00 грн.; №374 від 16.06.2016р. на суму 5897,00 грн.; №390 від 30.06.2016р. на суму 5899,00 грн.; №408 від 30.06.2016р. на суму 778,28 грн.; №414 від 30.06.2016р. на суму 4362,31 грн.; №456 від 21.07.2016р. на суму 33493,06 грн.; №672 від 30.09.2016р. на суму 6122,63 грн.; №451 від 31.12.2016р. на суму 1786,45 грн.; №469 від 31.12.2016р. на суму 8966,06 грн.; №36 від 31.01.2017р. на суму 453,25 грн. За вказаними накладними, копії яких знаходяться в матеріалах справи, поставлено товару всього на суму 73655,03 грн.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 10.06.2016 року по 17.11.2016 року відповідач сплатив позивачу за отриманий товар 475900,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських документів (виписок).

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за 2016 рік з урахуванням заборгованості узгодженою сторонами в акті звірки взаєморозрахунків та приймаючи до уваги суми оплат, які мали місце (616909,86+73655,03-475900,00), становить 214664,89 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором №002 від 02.01.2016 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 214664,89 грн. боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 5.1.1. Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року №281/171/578/155 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 року за №805/15496 приймання нафти і нафтопродуктів за кількістю здійснюється відповідно до вимог цієї Інструкції та договорів постачання, купівлі-продажу тощо.

Відповідно до п. 7.5.6., 7.5.7, 7.5.8 Інструкції відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється товарно транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти) (ТТН) у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому, третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності. ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства. Відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення ТТН за наявності усіх її примірників.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; відповідно до частин 1, 2 статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Позивачем надано копію товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №Р-52 від 05.02.2016 року, згідно якої відповідачем одержано 6060 л бензину АИ-92-К5-Евро та 9080 л дизпалива ДТ-3-К5, сорт F. Вказана товарно-транспортна накладна та копія видаткової накладної №52 від 05.02.2016 року є доказом поставки товару на суму 210002,00 грн. (відповідні відомості відображені в акті звірки взаєморозрахунків).

Також, позивач надав копії забірних відомостей, які в розумінні норм діючого законодавства не можуть вважатися первинними бухгалтерськими документами, а лише додатково підтверджують наявність господарських відносин між сторонами.

Складання товарно-транспортних накладних за формою №1-ТТН, відомостей на відпуск нафтопродуктів за формою №16-НП, зведених відомостей-рахунків, змінних звітів АЗС за формою №17-НП дійсно передбачено нормами Інструкції, проте згідно видаткових накладних, за якими стягується заборгованість, відповідачу не передавалося дизельне пальне, а тому відсутні підстави для оформлення змінних звітів АЗС за формою №17-НП, які за Інструкцією оформляються на відпуск дизельного палива.

Відсутність товарно-транспортних накладних за формою №1-ТТН та відомостей на відпуск нафтопродуктів за формою №16-НП не є підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачається, що наявний фактичний рух активів у зв'язку з господарською операцією. Отже, суд першої інстанції правомірно досліджував при розгляді справи всі наявні докази, що можуть свідчити про здійснення позивачем поставки товару, в їх сукупності (зокрема, відповідні податкові відомості).

На підтвердження факту отримання відповідачем товару позивачем надано до матеріалів справи копії видаткових накладних, які підписані представником відповідача та скріплені його печаткою. Крім того, згідно п. 1.3. договору кількість товару, його асортимент, ціна та дата поставки щодо кожної партії товару в межах строку дії договору вважаються погодженими сторонами з моменту підписання саме видаткової накладної. Таким чином, наразі видаткові накладні є належним та допустимим доказом поставки ПММ на загальну суму 73655,03 грн.

Суд першої інстанції вказав, що наявний в матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків підтверджує розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 31.05.2017 року в розмірі 616909,86 грн.

Апелянт проти такого документу заперечує та зазначає, що він не є належним доказом у підтвердження факту наявності заборгованості.

Проте, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини. Частиною 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Отже, з огляду на вказані норми, слід відзначити, що сторона у справі, яка повинна довести обставини на які посилається, може надати будь-які письмові документи, що їх підтверджують.

У нормах Господарського процесуального кодексу України, що стосуються визначення доказів, а також в інших положеннях процесуального законодавства не йдеться мова про те, що тільки первинний бухгалтерський документ, що оформлений належним чином, може бути прийнятий у якості беззаперечного чи належного доказу факту існування боргу.

Колегія суддів відзначає, що апелянт звертаючись до суду з апеляційною скаргою та заперечуючи проти такого доказу у справі як акт звірки взаєморозрахунків і відомостей, що в ньому наведені, не надає доказів у підтвердження своєї позиції (відсутності боргу або іншого розміру боргу ніж вказано позивачем), а також не наводить правових доводів які б слугували підставою для відхилення такого доказу у справі як акт звірки взаєморозрахунків.

Відхилення судом апеляційної інстанції акта звірки взаєморозрахунків не лише суперечить приписам статей 32, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України щодо визначення письмового доказу, але й не ґрунтується на встановлених судами фактичних обставинах такий висновок вчинено Вищим господарським судом України у постанові по справі №32/175-10 від 14.12.2010 року. Тотожний висновок за змістом наведено також у постанові Вищого господарського суду України по справі №21/84-10 від 21.12.2010 року.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для відхилення у якості доказу акту звірки взаєморозрахунків по даній справі.

За період з 10.06.2016 року по 17.11.2016 року відповідач сплатив позивачу за отриманий товар 475900,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських документів (виписок). Окрім цього, часткова оплата, здійснена відповідачем, також підтверджує факт визнання ним існування зобов'язань перед позивачем за договором.

Разом з тим, відповідачем до матеріалів справи в якості доказів оплат по договору, було надано наступні платіжні доручення: № від 17.11.2016р. на суму 25900,00 грн. за скраплений газ згідно рахунку №354 від 16.11.2016р.; №27876 від 15.06.2016р. на суму 150000,00 грн. за ПММ згідно договору №2 від 02.01.2016р.; № від 13.07.2016р. на суму 50000,00 грн. за ПММ згідно договору №2 від 02.01.2016р.; №26382 від 06.04.2016р. на суму 16600,00 грн. за скраплений газ згідно рахунку №14 від 05.04.2016р.; №27787 від 10.06.2016р. на суму 250000,00 грн. за ПММ згідно договору №2 від 02.01.2016р.; №25686 від 02.03.2016р. на суму 50000,00 грн. за ПММ згідно договору №2 від 02.01.2016р.; №26286 від 31.03.2016р. на суму 8300,00 грн. за скраплений газ СПБТ згідно рахунку №92 від 31.03.2016р.; №24909 від 15.01.2016р. на суму 100000,00 грн. за ПММ згідно договору №13 від 26.01.2012р.; №25492 від 19.02.2016р. на суму 100000,00 грн. за ПММ згідно договору №2 від 02.01.2016р.

Як вірно відзначено місцевим господарським судом, вказані платіжні доручення (витяг з клієнт-банку) не являються належними доказами оплат, оскільки містять лише підпис та печатку відповідача та не містять відмітки банку про проведення платежу. Крім того, всі вказані відповідачем платежі були зараховані позивачем в оплату заборгованості, яка існувала у відповідача, що підтверджується актом звірки станом на 31.05.2017 року та розрахунком суми позову, який міститься в матеріалах справи.

Також, місцевим господарським судом правомірно не прийнято до уваги надані відповідачем копії чеків, оскільки такі документи не можуть бути належним та допустимим доказом по справі у розумінні ст.ст. 32-34, 36 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо доводів скаржника про неправильне застосування ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, яке полягає у встановленні факту визнання відповідачем боргу в листі до позивача вих.№03/05 від 03.05.2017 року, колегія суддів відзначає наступне.

Так, ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначає підстави звільнення від доказування. Однак, наразі суд першої інстанції приймав рішення не з огляду на приписи вищевказаної статті, а шляхом повного, всебічного та обєктивного дослідження обставин справи та спираючись на матеріали справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини.

З тексту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції не встановлював факт, а відзначив, що лист вих.№03/05 від 03.05.2017 року направлений відповідачем на адресу позивача додатково та опосередковано підтверджує факт наявності заборгованості відповідача, а також суму заборгованості. Вказані дії не свідчать про встановлення факту в розумінні ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає доводи апелянта такими, що здійснені при довільному тлумаченні норм права та наявних між сторонами правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №002 поставки паливно-мастильних матеріалів (ПММ) від 02.01.2016 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 12.05.2017 року по справі №917/382/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 12.05.2017 року по справі №917/382/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 11 липня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.