РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

13 липня 2017 року Справа № 903/360/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Коломис В.В. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 31.05.2017р. у справі №903/360/17 (суддя Кравчук А.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" (м.Луцьк)

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради (м.Ковель)

про стягнення 98656,45 грн.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1Є (довіреність №928 від 12.12.2016р.);

відповідача не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 31.05.2017р. у справі №903/360/17 задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради про стягнення 98656,45 грн.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 98656 грн. 45 коп. відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговій категорії населення та 1600 грн. 00 коп. витрат, повязаних з оплатою судового збору, а всього: 100256 грн. 45 коп.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами (т.2, арк.справи 67-70).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (т.2, арк.справи 74-81).

В апеляційній скарзі апелянт зокрема зазначає, що не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду або останнього дня іншого бюджетного періоду Державне казначейство України закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету (відповідно до ст.57 Бюджетного кодексу), тому право бюджетних установ на витрачення бюджетних асигнувань, передбачених у кошторисах поточного року, припиняється 31 грудня поточного року.

Відшкодування у поточному місяці проводились за попередній, а позивач надав розрахунок видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг за грудень 2016 року, у січні 2017 року. Заборгованість станом на 01.01.2017р. відсутня, що підтверджено актом звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги станом на 01.01.2017р., який підписано керівниками обох сторін та скріплено печатками. Розрахунки подані з 01.01.2017р. не взяті як фінансові зобовязання і не поставлені на облік в органах Державного казначейства у звязку з відсутністю відповідних видатків (кошторису) з місцевого бюджету на 2017 рік.

Також зазначає, що рішенням сесії Ковельської міської ради від 22.12.2016р. №18/3 «Про міський бюджет на 2017 рік» не встановлено обсяг видатків міського бюджету Управлінню соціального захисту населення (головному розпоряднику коштів), зокрема, здійснювати видатки на відшкодування витрат послуг звязку для пільгової категорії населення.

Тому, розрахунки подані з 01.01.2017р. не взяті як фінансові зобовязання і не поставлені на облік в органах Державного казначейства у звязку з відсутністю відповідних видатків (кошторису) з місцевого бюджету на 2017р.

Управління соціального захисту населення є бюджетною установою (головний розпорядник бюджетних коштів), одним з головних завдань якого є взяття фінансових зобовязань та відшкодування видатків лише за умови наявного бюджетного призначення.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги приписи п.19 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», якими звільнено від сплати судового збору органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення.

На підставі викладеного Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради просить суд рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.06.2017р. апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.07.2017р. о 11:00 год.

12.07.2017р. від скаржника на електронну адресу суду та на факс надійшла заява по справі. Скаржник просить суд рішення господарського суду Волинської області від 31.05.2017р. скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову по справі №903/360/17 у повному обсязі. Також зазначає, що стаціонарний зв'язок поступово стає дедалі дорожчим. Нині розмови по мобільному стають дешевші, аніж абонплата за домашній телефон, більшість населення користується мобільним звязком і відмовилася від дротового зв'язку. Так, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, з 1 грудня 2016 року підвищила максимальні розміри тарифів на послуги фіксованого зв'язку для населення і бюджетних організацій на 10,6%. Зазначає, що Управління є бюджетною установою, одним з головних завдань якого є взяття фінансових зобов'язань та відшкодування видатків лише за умови наявного бюджетного призначення за вказаним напрямом видатків.

13.07.2017р. представник позивача подав письмовий відзив на апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради (вх.№20364/17).

У відзиві позивач зазначає, що законодавством України не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або частково звільнення від обовязку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Апелянтом не підписувалися акти звірки, не розглядалися та не оброблялися належним чином розрахунки, які надавалися позивачем. Апелянт повністю ігнорує документи повязані з наданням послуг пільговій категорії осіб, які надсилаються йому та чинне законодавство України, яке зобовязує їх приймати.

Позивач просить суд відхили апеляційну скаргу відповідача, рішення господарського суду Волинської області від 31.05.2017 р. залишити в силі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 13.07.2017р. представник позивача заперечив проти викладених в апеляційній скарзі доводів скаржника, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач не забезпечив явку свого представника в судове засідання у клопотанні від 12.07.2017р., просив у звязку з неможливістю прибуття представника Управління в судове засідання та керуючись ст.22 ГПК України, розглянути апеляційну скаргу без участі його представника, за наявними в матеріалах справи документами.

Враховуючи зазначене клопотання, приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

03.02.2016р. між ПАТ Укртелеком в особі Волинської філії (надавач) та Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради (розпорядник) укладено договір, відповідно до п.п.1.1. якого, надавач своїми силами і матеріальними ресурсами виконує роботи по телефонізації квартир пільгової категорії населення та наданню їм телекомунікаційних послуг

Згідно п.1.2. договору, розпорядник зобовязується здійснювати відшкодування пільг з телекомунікаційних послуг.

Як встановлено п.2.1.1 договору, надавач зобовязується щомісячно до 7 числа місяця, наступного за звітним, надавати акти звірки (Додаток №1) та розрахунки щодо вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговикам, за формою 2 пільга (Додаток №2), для підписання в Управлінні соціального захисту населення, а також повідомляти розпорядника про зміни тарифів у надавача телекомунікаційних послуг (п. 2.1.2.договору).

Розпорядник, відповідно до п.2.2.2.договору, зобовязується щомісячно до 20 числа місяця, наступного за звітним, повертати надавачу підписані розпорядником акти звірки (Додаток №1) та розрахунки щодо вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговикам за формою 2-пільга (Додаток №2).

За невиконання або неналежне виконання зобовязань по цьому договору розпорядник та надавач телекомунікаційних послуг несуть відповідальність згідно з діючим законодавством (п.6.1. договору).

Відповідно до п.7.1., договір набирає чинності з дати підписання і діє в частині надання послуг з 01.01.2016р. до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання.

Зміни та доповнення до договору, відповідно до п.8.1, оформляються додатковою угодою сторін і є його невідємною частиною.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений договір не був предметом судового спору, докази щодо визнання його недійсним, зміни умов в матеріалах справи відсутні.

Правонаступником Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради, згідно п.1.2 Положення про управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради, визначено Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради, затвердженого рішенням міської ради 28.01.2016р. №4/38 (т.1, арк.справи 168).

У листі від 21.10.2016р. відповідач повідомив позивача, що переукладати договір на 2017 рік не буде, оскільки у проекті Державного бюджету на 2017 рік не передбачено відшкодування коштів за рахунок субвенцій з державного бюджету за надання послуг пільгового встановлення телефонів пільговим категоріям громадян (т.1, арк.справи 179).

Докази укладання договору на 2017 рік в матеріалах справи відсутні.

У період з грудня 2016р. по лютий 2017р. (з врахуванням боргу станом на 01.12.2016р.) позивачем надані послуги зв'язку на пільгових умовах населенню Ковельського району Волинської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, та на яких поширювалась дія відповідних положень Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства" на загальну суму 98 656 грн. 45 коп., що підтверджується обіговими відомостями нарахувань, формою №2 пільга: розрахунки видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг (т.1, арк.справи 10-16, 34-73, 765-155, т.2, арк.справи 36-59).

На виконання умов договору та вимог законодавства позивач направляв відповідачу форму № 2 пільга та акти звірки взаєморозрахунків, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, фіскальними чеками, описами вкладення у цінний лист (т.1, арк.справи 33, 74, 75, т.2, арк.справи 2).

Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради у листах від 21.02.2017р. №566/1.42, від 15.03.2017р. №816/1.42, від 26.04.2017р. №1259/1.42 повідомив Волинську філію ПАТ «Укртелеком» про відсутність видатків у Державному бюджеті на 2017 рік для відшкодування пільг з послуг звязку. Відповідно до п.п.204 п.1 ст.91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на пільги з послуг звязку. Ковельською міською радою прийнято рішення здійснювати видатки лише з компенсації витрат на перевезення пільгової категорії громадян, у звязку з чим можливості щодо оплати витрат на послуги звязку відсутні (т.1, арк.справи 180-184).

Вимога отримана відповідачем по факсу 19.05.2017р., поштовим звязком 22.05.2017р., що підтверджується журналом за 19.05.2017р., витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" №239.

Також, отримання вимоги про оплату від 17.05.2017р. було підтверджено представником відповідача у судовому засіданні господарського суду Волинської області 24.05.2017р.

Вимога позивача про оплату боргу в сумі 98 656 грн. 45 коп. від 18.05.2017 року №173-13-33/17-03 (т.2, арк.справи 8) залишена відповідачем без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч.2).

Згідно приписів ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено п.3 ст.63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги мають надаватися відповідно до законодавства. Телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг (затверджені постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012р. №295) передбачено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

На підставі договору від 03.02.2016р. між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг зв'язку окремим категоріям споживачів на пільговій основі.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно п.9 ст.87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України.

Відповідно до ст.87, пп."б" п.4 ч.1 ст.89, ч.2 ст.97 та ст.102 Бюджетного кодексу України видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України. Видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі за текстом - Порядок) встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 Порядку встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно п.3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно п.20-4 ст.91 Бюджетного кодексу України, до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки, зокрема, на пільги з послуг звязку.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у м.Ковель є Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради, а отже, на підставі вищезазначених норм законодавства та положень постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. і Порядку відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Згідно п.1.2 Положення про управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради, затвердженого рішенням Ковельської міської ради від 28.01.2016р. №4/38, управління є головним розпорядником бюджетних коштів по всіх видах адресної допомоги, допомоги на безоплатне поховання, а також інших коштів, спрямованих з державного та міського бюджету на соціальний захист населення (т.1, арк.справи 168-171).

Як встановлено 8 Порядку №256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. При цьому, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів у пятиденний строк здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

Відповідно ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч.1-4 ст.48 Бюджетного кодексу України.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідні бюджетні зобов'язання щодо виплати, в тому числі пільг з оплати послуг зв'язку, пільговим категоріям громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Колегія суддів погоджується з висновком, що управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради, яке є розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг населення в м.Ковель, зобов'язане здійснювати відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення, які проживають на вищезазначеній території, за рахунок державних субвенцій. При цьому, неналежне фінансування та відсутність механізму проведення такого розрахунку не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування вказаних вище витрат, понесених позивачем, та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов'язання шляхом примусового стягнення.

Надання пільг при оплаті за послуги зв'язку (телекомунікаційні послуги), зокрема, передбачено в Законі України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу від 22.10.1993р. № 3551-XII, Законі України Про жертви нацистських переслідувань від 23.03.2000р. №1584-ІІІ, Законі України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991р. №796-ХІІ, Законі України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус від 24.03.2008р. №203/98-ВР та Законі України Про охорону дитинства від 26.04.2001р. №2402-ІІІ.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обовязку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Як передбачено ч.2 ст.218 Господарського кодексу України та ст.617 Цивільного кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013р., відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 р. та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446, від 15.05.2012р. у справі №3-28гс12, від 22.03.2017р. у справі №905/2358/16 та постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012р. у справі №15/5027/715/2011.

За таких обставин, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, відсутності договору на 2017 рік.

У листі від 30.06.2011р. №31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів). Тому, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. До складу таких витрат належать: надання пільг та житлових субсидій населенню з оплати житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; виплата допомоги сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам та тимчасової державної допомоги дітям; надання пільг з послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), виплата щомісячної компенсації на бензин особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; виплата компенсації за самостійне санаторно-курортне лікування; виплата компенсації за пільговий проїзд один раз на рік (раз на два роки); здійснення поховання з військовими почестями померлих (загиблих) осіб, що мають особливі заслуги перед Батьківщиною, спорудження на їх могилі надгробка; виплата одноразової допомоги на поховання.Надання інших передбачених законодавством пільг, зокрема забезпечення санаторно-курортним лікуванням, проведення капітального ремонту жилих будинків (квартир), встановлення телефонів повинно провадитися в межах передбачених у відповідному місцевому бюджеті коштів на ці цілі. Фінансування видатків на ці програми має здійснюватися в міру надходження субвенції з державного бюджету, а у разі незабезпечення фінансуванням планових показників у повному обсязі, кредиторська заборгованість обліковується лише за фактично надані послуги в межах бюджетних призначень відповідного року".

Виходячи з наведених правових норм, твердження відповідача з посиланням на відсутність у бюджеті виділених коштів не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку оплатити понесені позивачем витрати на оплату телекомунікаційних послуг для пільгових категорій громадян.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Волинської області, що заборгованість відповідача складає 98656 грн. 45 коп., підтверджена матеріалами справи, підставна та підлягає до стягнення.

Щодо твердження апелянта про неправомірність стягнення з нього судового збору судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 44 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 зазначеної статті).

Статтею 1 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що судовим збором визнається збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Тобто судовим збором є збір, що справляється при поданні заяв та скарг, натомість щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду справи, законодавством, а саме ст. 49 ГПК України, встановлено окреме регулювання.

Частиною 4 статті 49 ГПК України унормовано, що стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн. 00 коп., відповідно до ст.49 ГПК України, правомірно покладено на останнього.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 31.05.2017р. у справі №903/360/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.