Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "11" липня 2017 р. Справа № 906/409/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність б/н від 10.04.2017;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність б/н від 31.05.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства "Агротехпостач Плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро"

про стягнення 205885,19грн (з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 02.06.2017)

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 186739,83грн, з яких: 139038,19грн - основного боргу, 13903,82грн - 10% штрафу, 6034,00грн - 3% річних, 27763,82грн - інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати вартості поставленого товару у встановлений договором поставки №07055 від 07.05.2015 строк.

06.06.2017 на адресу суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову вх.№02-44/525/17, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 205885,19грн, з яких: 139038,19грн - основного боргу, 13903,82грн - 10% штрафу, 6034,00грн - 3% річних, 19145,36грн - пені, 27763,82грн - інфляційних (а.с. 58-59).

Суд ухвалою від 08.06.2017, відповідно до ст.22 ГПК України, прийняв заяву позивача про зміну предмету позову вх.№02-44/525/17 від 06.06.2017 до розгляду, та вважає заявленим до розгляду спір про стягнення з відповідача на користь позивача 205885,19грн (а.с. 68).

03.07.2017 на запит суду №906/409/17/4595/17 від 14.06.2017 від Коростишівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшла письмова відповідь №5837/05 від 26.06.2017 з додатками - форма ОК-5, з яких вбачається, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем у період березень-грудень 2015 року, а ОСОБА_4 - у період січень-грудень 2015 року (а.с. 76-78).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 02.06.2017, підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та вказаній заяві.

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечував з підстав, зазначених у запереченні на позовну заяву, наданому до суду 01.06.2017. Крім того, подав письмову заяву від 11.07.2017 про застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо стягнення штрафу в сумі 13903,82грн та пені в розмірі 19145,36грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

07.05.2015 між Приватним підприємством "Агротехпостач Плюс" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №07055 (далі - Договір) (а.с. 11-13).

Згідно п.1.1 Договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар у відповідному асортименті, кількості та за цінами, в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі (далі - товар), а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти й оплатити товар.

Загальна сума договору складається із сум за всіма видатковими накладними, оформленими відповідно до умов цього договору протягом всього строку його дії (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору якість та комплектність товару, що передається постачальником, повинна відповідати ГОСТ (сертифікат виготовлення, технічні умови, зразки).

За змістом п.3.3 Договору розрахунки за кожну поставлену партію товару з моменту одержання та підписання покупцем (законним представником покупця) видаткової накладної здійснюється у безготівковому порядку протягом 7 календарних днів.

Датою виконання грошових зобов'язань покупця за цим договором вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. При цьому при надходженні коштів на рахунок постачальника за товар, погашається попередня заборгованість за найдовшим терміном її виникнення (п.3.4. Договору).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України)). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору поставки №07055 від 07.05.2015, який за своєю правовою природою є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України).

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як суд зазначав вище, умовами п.3.3 Договору розрахунки за кожну поставлену партію товару з моменту одержання та підписання покупцем (законним представником покупця) видаткової накладної здійснюється у безготівковому порядку протягом 7 календарних днів.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач свої зобов`язання згідно умов договору поставки №07055 від 07.05.2015 виконав належним чином, поставивши відповідачу товар на загальну суму 179038,19грн, що підтверджується видатковими накладними №ВИАП-21973 від 09.09.2015, №ВИАП-18307 від 03.08.2015, №ВИАП-09281 від 07.05.2015, №ВИАП-21986 від 09.09.2015, №ВИАП-29204 від 16.11.2015 (а.с. 14-20).

Разом з тим, відповідач взяті на себе договором поставки №07055 від 07.05.2015 зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем товар виконав частково, сплативши позивачу за поставлений товар 40000,00грн, що, зокрема, підтверджується підписаним повноважними представниками та скріпленим печатками сторін актом звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2015-25.01.2017 (а.с. 21).

Тому, станом на день звернення з позовною заявою до суду у відповідача перед позивачем існувала заборгованість за поставлений товар у сумі 139038,19грн (179038,19грн - 40000,00грн).

Отже, з урахуванням встановлених обставин спору, позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 139038,19грн за договором поставки №07055 від 07.05.2015 є доведеною та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 19145,36грн пені (за період 05.11.2016-07.12.2016), а також штраф у сумі 13903,82грн за прострочення оплати поставленого товару.

Відповідно до п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст.230 ГК України).

У п.7.4 Договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати товару згідно умов договору протягом 7 календарних днів, покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченої партії товару.

У випадку несвоєчасної оплати товару згідно умов договору протягом більше, ніж 30 календарних днів, покупець також сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюється з 31 дня прострочення оплати відповідної партії товару в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати (п.7.5 Договору).

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців в і д д н я, к о л и з о б о в ' я з а н н я м а л о б у т и в и к о н а н о.

Отже, для нарахування пені та штрафу застосовується період у шість місяців.

Крім того, варто зауважити, що під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування до вимог позивача щодо стягнення пені й штрафу строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч.1, ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, як свідчать матеріали справи, заборгованість у розмірі 139038,19грн у відповідача перед позивачем виникла 24.11.2015. Тобто, позивач мав право нараховувати даний вид штрафних санкцій за період 24.11.2015-24.05.2016. При цьому, враховуючи вимоги ст.258 ЦК України, а також зазначення позивачем у доданому до позовної заяви розрахунку кінцевого терміну нарахування пені - 05.05.2017, суд приходить до висновку, що останнім пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовною вимогою щодо стягнення з відповідача пені в сумі 19145,36грн, тому відмовляє в її задоволенні за безпідставністю.

Також, з врахуванням того, що заборгованість у відповідача перед позивачем виникла 24.11.2015, а строк позовної давності до стягнення штрафних санкцій згідно чинного законодавства становить один рік, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 13903,82грн.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 6034,00грн (за період 24.11.2015-05.05.2017) і 27763,82грн - інфляційних втрат (за період 24.11.2015-05.05.2017).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим, суд зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, три відсотки річних та інфляційні втрати підлягають стягненню на підставі закону як вид відшкодування за завдані втрати незалежно від укладення договору та не є штрафними санкціями, право на нарахування яких виникає у зв'язку з невиконанням або несвоєчасним виконанням зобов'язань за договором.

Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок суми 3% річних, суд вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, тому задовольняє позов у цій частині.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 27763,82грн суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (з відповідними змінами і доповненнями) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і й о г о н а й м е н ш и й п е р і о д в и з н а ч е н н я с к л а д а є м і с я ц ь (абз.2 п.3.2. зазначеної Постанови).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення п о ч и н а ю ч и з м і с я ц я, н а с т у п н о г о з а м і с я ц е м, у я к о м у м а в б у т и з д і й с н е н и й п л а т і ж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (абз.3 п.3.2. Постанови).

Тобто, враховуючи викладене, інфляційні втрати необхідно нараховувати лише за умови існування заборгованості повний місяць.

Проте, як вбачається з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку, інфляційні втрати ним нараховувались за період листопад 2015 року-квітень 2017 року, тобто, невірно визначено початок періоду нарахування.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне здійснити перерахунок суми інфляційних втрат за період грудень 2015 року-квітень 2017 року, згідно якого розмір інфляційних нарахувань, який підлягає задоволенню, становить 25965,02грн. У задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 1798,80грн (27763,82грн - 25965,02грн) суд відмовляє.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За змістом статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідач позов за підставою та предметом не спростував, доказів сплати вартості за поставлений товар у повному обсязі не надав, і такі в матеріалах справи відсутні.

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат у сумі 25965,02грн належними та допустимими доказами.

Отже, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 139038,19грн - основного боргу, 6034,00грн - 3% річних та 25965,02грн - інфляційних втрат є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 13903,82грн - штрафу, 19145,36грн - пені й 1798,80грн - інфляційних нарахувань відмовити.

Судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України, підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" (12510, Житомирська область, Коростишівський район, с. Торчин, вул. Якубовського, буд.12; ідентифікаційний код 38284337) на користь Приватного підприємства "Агротехпостач Плюс" (21022, м. Вінниця, вул. Гонти, буд. 35-В; ідентифікаційний код 35111493):

- 139038,19грн - основного боргу;

- 6034,00грн - 3% річних;

- 25965,02грн - інфляційних втрат;

- 2850,27грн - судових витрат.

3. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 13903,82грн штрафу, 19145,36грн пені й 1798,80грн інфляційних нарахувань відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.07.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу