РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

05 липня 2017 року Справа № 918/1087/13

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Крейбух О.Г. ,

судді Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.17р. у справі №918/1087/13

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Рівнепромекобуд"

за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення у сумі 14 915 942 грн. 29 коп.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (довіреність №б/н від 18.05.2017р.);

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність №б/н від 30.06.2017р.);

третьої особи - не з'явився;

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 06.02.2017р. у справі №918/1087/13 задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Рівнепромекобуд", за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення в сумі 14 915 942 грн. 29 коп.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 1008273,38 грн. процентів, нарахованих на гривневий кредит, 482761,08 дол. США процентів, нарахованих на валютний кредит, 22 456,00 грн. судового збору. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 293 692,74 грн. заборгованості за гривневим кредитом, 762 336,71 дол. США заборгованості за валютним кредитом, 382 149,32грн. заборгованості за процентами, нарахованими на гривневий кредит, 158867,35дол. США за процентами, нарахованими на валютний кредит, 96194,03грн. пені, нарахованої за несвоєчасне повернення гривневого кредиту, 96017,99грн. пені, нарахованої за несвоєчасну сплату процентів, нарахованих на гривневий кредит, 57471,71 дол. США пені, нарахованої за несвоєчасне повернення валютного кредиту, 44771,14 дол. США пені, нарахованої за несвоєчасну сплату процентів, нарахованих на валютний кредит. Стягнуто з позивача на користь відповідача 11620,20 грн. витрат з оплати вартості судової експертизи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ПАТ "Дельта Банк" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (т.4, арк.справи 78-83).

В скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» є підставними та повністю відповідають вимогам чинного законодавства України та положенням укладеного між сторонами Кредитного договору, а тому, вся сума грошових зобов'язань позичальника - ТОВ «Рівнепромекобуд», заявлена в позовній заяві ОСОБА_4, є доведеною належними та допустимими доказами і відповідачем спростована не була.

Проте, незважаючи на повну доведеність позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції протиправно застосував до позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» строки позовної давності, перебіг яких, на думку суду, розпочався 13.11.2009р. та закінчився 12.11.2012р., що в свою чергу призвело до невірного застосовано положень ч.7 ст.267 ЦК України.

Апелянт зазначає, що суд не вказав в чому саме полягало порушення правил підсудності при поданні позову в справі №2-1607/11, оскільки провадження у даній справі було відкрито та суди загальної юрисдикції в той час розглядали дані категорії справ, підтвердженням чого слугує наявність великої кількості позитивних рішень в аналогічних правовідносинах. Навіть якщо допустити, що позовні вимоги пред'явлені до ТОВ «Рівнепромекобуд» з не додержанням вимог процесуального закону, то відносно боржника ОСОБА_5 такі вимоги були однозначно дотримані, а в силу положень ч.2 ст.264 ЦК України пред'явлення позову до одного з боржників перериває строк позовної давності відносно кредитного зобовязання та інших боржників в цілому.

Скаржник вважає, що перебіг позовної давності перервався 26.03.2010р. із зверненням із заявою про солідарне стягнення заборгованості до Поручителя та Позичальника і почав свій перебіг заново з 28.02.2011р., коли Рівненським міським судом було закрито провадження відносно ТОВ «Рівнепромекобуд». Тому, строки позовної давності були перервані.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив ст.11128 ГПК України та невірно застосував ст.ст.261, 267 ЦК України. Навіть не враховуючи переривання строку позовної давності, кінцевий строк погашення по тілу та інші поважні обставини, строк позовної давності (згідно висновків ВСУ) по зобовязанням не міг закінчитись на момент пред'явлення позову (17.07.2013р.), оскільки, згідно графіку погашення до Кредитного договору, кінцева дата повернення вказаної суми не настала на момент подачі позовної заяви. Тому, висновок суду про сплив стоку позовної давності є таким, що не відповідає обставинам справи та чинному законодавству.

Апелянт, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на положення п.3 ч.1 ст.3, ч.2 ст.264 ЦК України, ч.1 ст.4, ст.11128 ГПК України, п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р., висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 29.10.2014р. у справі №6-169цс14.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати рішення господарського Рівненської області від 06.02.2017р. у справі №918/1087/13 повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» повністю.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2017р. апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 21.03.2017р. зупинено провадження з розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.2017р. у справі №918/1087/13 до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від "27" лютого 2017 р. у справі №918/1087/13. Матеріали справи направлено на адресу Вищого господарського суду України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.05.2017р. у справі №918/1087/13 касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнепромекобуд" залишено без задоволення, ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2017р. залишено без змін. Матеріали справи повернуто до Рівненського апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 12.06.2017р. поновлено провадження з розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк". Справу призначено до розгляду на "05" липня 2017р. об 14:30 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 в залі судових засідань №4.

30.06.2017р. (вх.№18882/17) на електронну адресу суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення.

Представник Фонду наголошує та звертає увагу на ризики протиправного виведення активів банку, що призведе до штучного зменшення ліквідаційної маси, що в свою чергу може стати підставою для порушення прав вкладників на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами та невиправданих видатків з державного бюджету й необгрунтованого навантаження на Фонд, вважає, що невиконання відповідачем своїх зобовязань порушує права як Фонду гарантування, так і вкладників та кредиторів банку.

З огляду на це, вважає вимоги, викладені в апеляційній скарзі, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Просить суд задовольнити апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.2017р. за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» про стягнення заборгованості в повному обсязі.

03.07.2017р. (вх.№19106/17) на поштову адресу суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов оригінал зазначених письмових пояснень.

05.07.2017р. представник ПАТ «Дельта Банк» надав суду для долучення до матеріалів справи оригінал платіжного доручення №1067829 від 17.02.2017р. на суму 75702,00 грн.

05.07.2017р. відповідач ТОВ «Рівнепромекобуд» надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (вх.№19318/17).

Відповідач вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення вимог ст.ст.257, 264, 267 ЦК України приймаючи рішення від 06.02.2017р. про відмову у задоволенні позову про стягнення тіла кредиту у звязку із пропуском строку позовної давності.

Позивач, всупереч вимогам ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, фактично змінив порядок нарахування пені на прострочену суму, встановивши початок перебігу не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотного підрахунку шести місяців від дати звернення з відповідним позовом до суду, що не може вважатися законним (постанови Верховного Суду України від 28.01.2014р. у справі №3-39гс13 та від 28.01.2014р. у справі №3-40гс13).

Також, відповідач звертає увагу, що ухвалою господарського суду Рівненської області від 26.01.2017р. у справі №918/1087/13 було зобовязано позивача надати суду обґрунтований розрахунок пені, нарахованої на проценти (на гривневий та валютний кредит), з урахуванням вимог ст.232 ГК України (за кожен місць нарахованих процентів окремо), а також з урахуванням того, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, відтак, пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті. ПАТ «Дельта Банк» вимог вказаної ухвали не виконало. За відсутності обгрунтування суми та періоду виникнення розміру процентів (початкового моменту, з якого слід обраховувати шестимісячний строк нарахування пені за кожним щомісячним платежем), на які здійснюється нарахування пені, суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити правильність заявленої до стягнення суми.

Крім того, чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, а тому пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті. Усупереч наведеному, позивач розрахунку пені, нарахованої на проценти у валюті, також не надав.

Тому відповідач вважає, що суд першої інстанції приймаючи рішення повністю дослідив всі обставини справи та не вчиняв будь-яких порушень норм матеріального та процесуального права.

Просить суд апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.2017р. у справі № 918/1087/13 - без змін.

ОСОБА_6о.керівника апарату суду від 05.07.2017р., у зв'язку із перебування у відпустці судді - члена колегії Тимошенка О.М. та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Протоколом автоматичної зміни складу суду колегії суддів від 05.07.2017р. визначено колегію у такому складі: головуючий суддя Саврій В.А, суддя Крейбух О.Г., суддя Мамченко Ю.А.

Ухвалою від 05.07.2017р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.2017 р. у справі №918/1087/13 прийнято до провадження у новому складі колегії: головуючий суддя Саврій В.А, суддя Крейбух О.Г., суддя Мамченко Ю.А.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 05.07.2017р. представник ПАТ "Дельта Банк" підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.2017р. є незаконним та необґрунтованим, а також, що суд не з'ясував в повній мірі обставини справи, у зв'язку з чим просить його скасувати та задовольнити апеляційну скаргу.

Представник ТОВ "Рівнепромекобуд", заперечив проти викладених в апеляційній скарзі доводів та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.17 р. є таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також, що суд в повній мірі з'ясував обставини справи, у зв'язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" - без задоволення.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не забезпечив явку свого представника у судове засідання апеляційної інстанції, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.

Враховуючи надані Фондом письмові пояснення, приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

08.02.2008р. між ТОВ "Український промисловий банк" (банк) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Рівнепромекобуд" (позичальник) укладено кредитний договір №17/КВ-08 на відкриття невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії (договір), згідно з п.1.1. якого (з урахуванням змін, внесених договором №5 від 22.10.2008р.) банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти на таких умовах: ліміт кредитування у гривні: 1293692,74 грн., що змінюється відповідно до графіка зменшення ліміту кредитування, наведеного у додатку №1 до цього договору; у доларах США: 762336,71 дол. США, що змінюється відповідно до графіка зменшення ліміту кредитування, наведеного у додатку № 1 до цього договору; строк кредитної лінії: з 08.02.2008р. по 07.02.2011р. включно; процентна ставка: у дол.США - 15%, у гривні - 22%, мета використання коштів: фінансування будівництва житлового будинку з вбудованими приміщеннями по вул.Дем'янчука в м.Рівному.

Відповідно до п.2.1. договору (з урахуванням змін, внесених договором №5 від 22.10.2008р.) видача кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється окремими частинами у будь-якій з валют кредиту, передбачених п.1.1. цього договору, у сумі, що не перевищує невикористаний ліміт кредитування у валюті траншу. Підставою для видачі кожного окремого траншу є заява позичальника.

Надання кожного траншу здійснюється шляхом: перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, шляхом оплати з позичкового рахунку розрахункових документів позичальника (пп.2.3.1. договору).

За п.2.4. договору строк користування кредитною лінією починається з моменту перерахування коштів з позичкового рахунку.

Згідно з п.4.1. договору повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із своїх поточних рахунків на відповідні позичкові рахунки у валютах фактичної заборгованості за кредитом згідно з графіком зменшення ліміту кредитування (додаток № 1 до цього договору), а у випадку, якщо такий не був укладений - не пізніше останнього дня строку кредитної лінії, передбаченого п.1.1. цього договору.

Підпунктами 4.2., 4.3., 4.4. договору сторонами погоджено, проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня надання кредиту до дня його повернення на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році - при нарахуванні процентів у дол. США, та виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році - при нарахуванні процентів у гривні. Нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту. Нарахування процентів банком здійснюється щомісячно за період з 28 числа минулого місяця по 27 число поточного місяця включно та у день остаточного повернення кредиту. День повернення кредитних коштів в часовий інтервал при розрахунку процентів не включається. Якщо 28 число поточного місяця припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, нарахування здійснюється напередодні. Сплата позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 28-го числа по останній робочий день поточного місяця включно.

Пунктом 4.6. договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного повернення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує у строки, передбачені п. 4.4. цього договору, проценти з розрахунку 26% річних у гривні, 21% річних у дол. США, що нараховуються на суму простроченої заборгованості з дати її виникнення до дати її повного погашення.

За умовами п. 6.1. договору позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням і своєчасно повернути фактичну заборгованість за кредитом відповідно до умов цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісії у порядку, передбаченому цим договором.

Підпунктом 9.2.1. договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій, що передбачені цим договором, внаслідок порушення позичальником строків (термінів) платежів, що встановлені цим договором, протягом 10 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

Відповідно до п.10.11. кредитного договору банк має право повністю або частково перевести свої права та обов'язки по цьому договору, а також по правочинам, пов'язаними із забезпеченням зобов'язань за цим договором (договорами забезпечення, укладених з позичальником), третій особі без згоди позичальника, попередньо повідомивши про це позичальника за 10 календарних днів.

З облікових регістрів банку (виписок з особового рахунку позичальника №2073 3 02300327 USD, №2073 3 02300327 UAH за період з дня відкриття до 13.08.2012р.) підтверджується надання ОСОБА_4 позичальнику 762 336,71 дол. США та 1 293 692,74 грн.

Відповідно до графіку зменшення ліміту кредитування, відповідач зобов'язаний був розпочати повернення кредиту 13 траншами, починаючи з 25.01.2010р. та закінчуючи 07.02.2011р.

Відповідач не виконав своїх зобов'язань зі своєчасної сплати заборгованості, яка становить 762 336,71 дол. США та 1293692,74 грн.

Також, за користування кредитом позивач, на підставі п.п.4.2., 4.3., 4.4. договору, нарахував проценти, розмір яких за період з 03.07.2010р. по 10.07.2013р. за гривневим кредитом склав 1390422,70 грн., а за валютним - 641 609,28 дол. США.

Відповідач своїх зобов'язань зі своєчасної сплати процентів також не виконав.

У зв'язку з цим банк, 28.10.2009р. пред'явив позичальнику вимогу про усунення порушень, яку останній отримав 13.11.2009р., що вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, в якій вимагав дострокового погашення усієї суми заборгованості (факт виставлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом встановлено також судовими рішеннями у справі №2-1607/11).

При цьому, місцевий господарський суд вірно відмітив, що вимога про дострокове повернення усієї суми кредиту датована саме 28.10.2009р., а не 28.10.2010р., зазначене підтверджується самою вимогою, долученою до матеріалів справи, позовною заявою ТОВ "Укрпромбанк", в якій останній вказує про направлення такої вимоги саме 28.10.2009р., хронологією фактів, встановлених судовими рішеннями у справі №2-1607/11 (ТОВ "Укрпромбанк" звернувся до Рівненського міського суду 26.03.2010р., про що свідчить відмітка суду, саме у зв'язку у нього права на дострокове повернення усієї суми боргу, тому вказана вимога не могла бути відправлена 28.10.2010р., тобто після звернення до суду, а відтак не могла бути підставою для стягнення заборгованості за судовими рішеннями у справі №2-1607/11. Щодо посилання в рішенні Апеляційного суду Рівненської області у справі №2-1607/11 від 25.02.2016р. на вимогу від 28.10.2010р. (абз.7 на стор.3), то йдеться про допущено описку, про що також (окрім фактичних обставин справи) свідчить останній абз.2 стор. вказаного рішення).

02.07.2010р. між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Український промисловий банк" укладено договір про передачу активів ТОВ "Укрпромбанк" (т.1, арк.справи 73-76) в рахунок погашення заборгованості, яким врегульовані відносини, пов'язані із заміною кредитора (ОСОБА_7) у зобов'язаннях, що виникають з кредитних та забезпечувальних договорів, права вимоги за якими перебувають у заставі у ОСОБА_4 відповідно до договорів застави майнових прав №КГ-2010/1, №КГ-2010/2, №КГ-2010/3 від 20.01.2010р. (з урахуванням змін та доповнень); із заміною кредитора "Укрпромбанку" у зобов'язаннях, що виникають з попередніх договорів, права вимоги за якими перебувають у заставі ОСОБА_4 відповідно до договору застави майнових прав №КГ-2010/4 від 20.01.2010р. (з урахуванням змін та доповнень); з передачею ОСОБА_4 нерухомого майна ОСОБА_7, що перебуває в іпотеці ОСОБА_4 відповідно до Іпотечних договорів №ИКГ-2010/І та ИКГ-2010/2 від 20.01.2010р. (з урахуванням змін та доповнень) (п.2.1. договору про передачу активів).

Відповідно до п.3.1 договору про передачу активів, у порядку, в обсязі та на умовах, визначених цим договором, ОСОБА_7 цим передає (відступає) ОСОБА_4 права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, а також за попередніми договорами, внаслідок чого ОСОБА_8 замінює ОСОБА_7 як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. Відповідно до положень ст.516 ЦК України відступлення ОСОБА_7 прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до ОСОБА_4 не вимагає згоди боржників.

Згідно п.3.2 договору про передачу активів, внаслідок передачі ОСОБА_7 ОСОБА_4 прав вимоги до боржників, ОСОБА_4 переходить (відступається) право вимагати (замість ОСОБА_7) від боржників належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, а також попередніми договорами.

Як погоджено п.3.3 договору про передачу активів, ОСОБА_4 у власність переходять (відступаються) права вимоги за договорами, визначеними в п.3.1. цього договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Передача прав вимоги за договорами, вказаними в п.3.1. цього договору, здійснюється в дату, вказану в п.5.1. цього договору, та підтверджується підписанням сторонами актів прийому-передачі прав вимоги (п.3.4. договору).

Пунктом 5.1. договору про передачу активів сторони домовились, що передача прав вимоги ОСОБА_7, вказаних в додатках №№1, 2 до цього договору, на користь ОСОБА_4 здійснюється наступного робочого дня після набрання чинності цим договором. Факт передачі прав вимоги підтверджується відповідними актами прийому-передачі, що підлягають підписанню уповноваженими представниками сторін.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності в день його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками їх печаток і нотаріального посвідчення (п.п.7.2. договору про передачу активів).

Факт переходу прав вимоги за кредитним договором №17/КВ-08 на відкриття невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 08.02.2008р., укладеного між ТОВ "Український промисловий банк" та ТОВ "Рівнепромекобуд", підтверджується додатком №1 до договору про передачу активів та актом приймання-передачі кредитних договорів, договорів застави (іпотеки), поруки, кредитних справ від 23.09.2010р.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як встановлено ч.1 ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст.516 ЦК України).

Відповідно до п.10.11. кредитного договору банк має право повністю або частково перевести свої права та обов'язки по цьому договору, а також по правочинам, пов'язаними із забезпеченням зобов'язань за цим договором (договорами забезпечення, укладених з позичальником), третій особі без згоди позичальника, попередньо повідомивши про це позичальника за 10 календарних днів.

Тому, як вірно встановлено судом першої інстанції, за договором про передачу активів відбулася заміна кредитора за кредитним договором з ТОВ "Український промисловий банк" на ПАТ "Дельта Банк". При цьому відсутність повідомлення боржника про таку заміну не має наслідком недійсності договору про передачу активів чи не переходу права вимоги, оскільки таке неповідомлення несе виключно ризики настання несприятливих наслідків для нового кредитора, зокрема шляхом виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, письмових пояснень, відзивів, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як встановлено ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як встановлено ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 зазначеної статті).

У силу вимог ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Положення зазначеної статті кореспондуються з положеннями статті 536 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України, ч.6 ст.193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.188 Господарського кодексу України, ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Як встановлено п.2 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема зміна умов зобов'язання.

Після зміни строку виконання зобов'язання (09.11.2009р. (29.10.2009р. - дата відправлення банком вимоги)) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою п.9.2 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 09.11.2009р. не підлягали виконанню.

Аналогічну правову позицію викладено в Постанови Верховного Суду України від 02.12.2015р. у справі №6-249цс15, від 02.11.2016р. у справі №6-1174цс16.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази та викладені вище норми Закону, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за гривневим кредитом у розмірі 2684115,44 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 1293692,74 грн., сума заборгованості за процентами - 1390442,70 грн.; сума заборгованості за траншем у дол. США в розмірі 1 404 026,99 дол. США, з яких: сума заборгованості за кредитом - 762336,71 дол. США, сума заборгованості за процентами - 641690,28 дол. США.

При цьому, щодо вимоги позивача про стягнення пені за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань зі сплати кредиту та процентів, а саме: 96 194,03 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту в гривні, 96 017,99 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, нарахованих на гривневий кредит, 57 471,71 дол. США пені за несвоєчасне повернення кредиту в доларах, 44771,14 дол. США за несвоєчасну сплату процентів, нарахованих на кредит, виданий у доларах США, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як передбачено статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч.1 ст.218 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч.1 ст.216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно ч.1 ст.217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч.2 зазначеної статті).

Згідно ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті (постанова Верховного Суду України від 01.04.2015р.).

Сторони у п.8.1. договору передбачили право нарахування пені, за яким у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, та/або комісій позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

З огляду на вимоги ч.1 ст.47 і ст.43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Щодо пені, нарахованої на тіло кредиту у гривні та валюті:

Із розрахунку, здійсненого позивачем при поданні позовної заяви, вбачається, що останній нараховує пеню на всю суму кредитної заборгованості, починаючи з 09.01.2013р. по 10.07.2013р.

Однак, як було встановлено, кредитна заборгованість, згідно з вимогою про дострокове погашення усієї суми заборгованості, виникла 09.11.2009р., тобто, граничний строк нарахування пені закінчився 10.04.2010р.

Таким чином, позивач усупереч вимогам ч.6 ст.232 Господарського кодексу України фактично змінив порядок нарахування пені на прострочену суму, встановивши початковий момент не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотного підрахунку шести місяців від дати звернення з відповідним позовом до суду, що не може вважатися законним (постанови Верховного Суду України від 28.01.2014р. у справі №3-39гс13 та від 28.01.2014р. у справі № 3-40гс13).

Враховуючи, що розрахунок пені на тіло кредиту (у гривні та валюті) проведений поза строком, в межах якого згідно із чинним законодавством таке нарахування могло бути проведеним, суд першої інстанції правомірно відмовив в цій частині у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

Щодо пені, нарахованої на проценти, нараховані на кредит, виданий у гривні та валюті, то як вбачається із розрахунку позивача, останній нараховує пеню також за період з 09.01.2013р. по 10.07.2013р., тобто не з наступного дня прострочення платежу за нарахованими процентами, а з дати, що визначається шляхом зворотного підрахунку шести місяців від дати звернення з відповідним позовом до суду, на сукупну суму процентів з наростаючим підсумком.

Із вказаної суми процентів, що є базою нарахування, суд першої інстанції не зміг самостійно встановити, за який саме період позивачем взято до розрахунку проценти, на які здійснюється нарахування пені.

За відсутності обґрунтування суми та періоду виникнення розміру процентів (початкового моменту, з якого слід обраховувати шестимісячний строк нарахування пені за кожним щомісячним платежем), на які здійснюється нарахування пені, суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити правильність заявленої до стягнення суми.

Чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, а отже пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті. Усупереч наведеному позивач розрахунку пені, нарахованої на проценти у валюті, також не надав.

Відповідно до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

З ухвали від 26.01.2017р. вбачається, що господарським судом Рівненської області позивача та відповідача було зобов'язано надати суду обґрунтований розрахунок пені, нарахованої на проценти (на гривневий та валютний кредит), з урахуванням вимог ст.232 ГК України (за кожен місць нарахованих процентів окремо), а також з урахуванням того, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, відтак пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті.

В матеріалах справи відсутні докази виконання сторонами вимог вказаної ухвали протягом провадження у суді першої інстанції.

Оскільки приписами ст.ст.33, 34 ГПК України встановлений обов'язок сторони довести обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими докази, враховуючи, що позивач такого обов'язку не виконав, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову у цій частині.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем до апеляційної скарги було додано розрахунок заборгованості за договором кредиту №17/КВ-08 від 08.02.2008р., в якому здійснено розрахунок заборгованості пені за несвоєчасне повернення відсотків (українська гривня).

Як вбачається з п.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Зважаючи, що апелянтом не було подано витребуваний розрахунок суду першої інстанції, та, при зверненні з апеляційною скаргою, не обґрунтовано неможливість його подання, колегія суддів не приймає останній до уваги, та здійснює апеляційний перегляд за доданим до позовної заяви розрахунком

Щодо наявної у матеріалах справи заяви відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

За ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 зазначеної статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом 19.07.2013р., про що свідчить штемпель підприємства зв'язку на конверті.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний був повернути кредит 09.11.2009р. (виникнення обов'язку дострокового повернення усієї суми заборгованості), та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом в строк з 28-го числа по останній робочий день поточного місяця включно, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 09.11.2009р., то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак ОСОБА_8 звернувся до суду із зазначеним позовом лише 19.07.2013р., тобто з пропуском позовної давності, тому, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні вимог про стягнення кредиту в сумі 762336,71 дол. США та 1293692,74 грн.

Щодо заявлених до стягнення процентів колегія суддів звертає увагу на наступне.

За п.4.2. договору проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту до дня його повернення на суму фактичної заборгованості.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Зважаючи, що відповідач свій обов'язок з повернення суми тіла кредиту не виконав, тобто продовжує здійснювати користування грошовими коштами, відтак позивач має право на нарахування процентів за весь час користування кредитом.

Отже, позивач має право стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом проценти в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13).

Оскільки до процентів, нарахованих по червень 2010 року, підлягає застосуванню позовна давність, то стягненню підлягають проценти, нараховані з липня 2010 року (початковий день нарахування, обраний позивачем 03.07.2010р., день сплати - останній робочий день місяця, у даному випадку - 02 серпня (з урахуванням вимог ст.253, 254 ЦК України)) по 10.07.2013р. (строк, визначений позивачем).

Перевіривши в апеляційному провадженні, здійснений судом першої інстанції, перерахунок процентів (з урахуванням позовної давності, початкового та кінцевого днів нарахування, визначених позивачем, порядку нарахування, обраного позивачем (з розмежуванням процентів на строкові та прострочені)), колегія суддів погоджується, що розмір процентів, нарахованих на гривневий кредит, становить: 1 008 273,38 грн. процентів, нарахованих на гривневий кредит; 482 761,08 дол. США процентів, нарахованих на валютний кредит.

При цьому, сплив позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не впливає на можливість нарахування процентів (які належать до основної заборгованості, оскільки є платою за користування наданим кредитом), оскільки сплив позовної давності автоматично не припиняє зобов'язань, а позовна давність застосовується виключно судом на підставі заяви сторони у справі, тобто розмір кредиту, на який здійснюється нарахування процентів, припинить своє існування з набранням рішенням суду, в якому застосовано позовну давність, законної сили, а до вказаного моменту діють правила щодо виконання та припинення господарських зобов'язань, зокрема шляхом їх належного виконання.

Стосовно позовної давності до вимог про стягнення пені.

Як встановлено ч.1 ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.2 зазначеної статті). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст.266 ЦК України).

Оскільки позивачем не надано обґрунтування сум та періоду виникнення розміру процентів (за кожен місяць окремо), на які здійснюється нарахування пені, суд першої інстанції був позбавлений можливості вирішити питання про застосування позовної давності.

Щодо твердження позивача про наявність обставин, повязаних із вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу та перериванням перебігу позовної давності, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Зокрема, ч.ч.1-3 ст.264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Доказів вчинення дій зі сторони відповідача (визнання предявленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити борг тощо), які б свідчили про визнання боргу, в матеріалах справи відсутні. При цьому, останні зміни до договору вносилися 18.03.2009р.

Як вбачається з виписок по особовому рахунку, проплати на виконання умов кредитного договору здійснювалися відповідачем у 2008-2009 роках.

ТОВ "Укрпромбанк" подав 26.03.2010р. позовну заяву до Рівненського міського суду до відповідача та його поручителя (одного з боржників), що стверджується відміткою суду, отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, позовна давність перервалася і її перебіг розпочався спочатку 27.03.2010р. і, відповідно, закінчився 27.03.2013р.

Стосовно подання банком позову до відповідача в Рівненський міський суд, то ухвалою суду від 28.02.2011р. провадження закрите у зв'язку з непідвідомчістю.

Відповідно до ч.2 ст. 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, тому подання позову з порушенням правил підвідомчості справ не перериває цього перебігу. Про що було вірно відмічено судом першої інстанції.

Згідно ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як встановлено ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався із заявою (клопотанням) про визнання причин пропущення позовної давності поважними з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів, яким суд міг дати правову оцінку.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк».

Пленум Верховного Суду України у п.14 Постанови №14 від 18.12.2008р. роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У ст.ст. 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Отже, суд правомірно ухвалив рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет № 15-93 від 19.02.1993 року) ( абз.3 п. 14 Постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", лист Верховного Суду України від 07.10.2010 року "Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин").

Водночас, відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2008р., у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 1008273,38 грн. процентів, нарахованих на гривневий кредит, 482 761,08 дол. США процентів, нарахованих на валютний кредит, що за курсом НБ України станом на дату прийняття судового рішення становить (2 707,79 грн./100 дол. США) 13072156,25 грн.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.02.17 р. у справі №918/1087/13 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Мамченко Ю.А.