ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р. Справа № 922/350/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пушай В.І.,

при секретарі Казаковій О.В.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги від 10.02.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1530 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 05.04.2017 у справі № 922/350/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова пошта", м. Полтава,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

про стягнення 195842,70 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.04.2017 (суддя Шарко Л.В.) в задоволенні заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності відмовлено. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова пошта" суму основного боргу у розмірі 133239,99 грн., пеню у розмірі 32153,57 грн., 30 % річних у розмірі 17906,22 грн., інфляційні витрати у розмірі 12203,31 грн. та судові витрати зі сплати судового у розмірі 2932,55 грн. В іншій частині заявленого позову відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 05.04.2017 у справі №922/350/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм чинного законодавства. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається зокрема на те, що останній акт отримано та підписано ним 31.03.2016, а за умовами договору відповідач мав розрахуватись протягом 2 робочих днів, позивачем пропущено позовну давність, що є підставою для відмови у позові. Відповідач вважає, що позивач не надав належних доказів переривання строку позовної давності, оскільки не надано жодного документу, яким би відповідач визнав наявність в нього заборгованості.

Позивач в судове засідання не з'явився та про причини неявки суд не сповістив, у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Позивач зазначив, що перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за договором було перервано, у зв'язку з підписанням акту звірки взаєморозрахунків та часткової сплати відповідачем заборгованості.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача та у відзиві на неї доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (експедитор) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір № 86640 про надання послуг з організації перевезення відправлень, відповідно до п.1.1. та п.1.2. якого експедитор - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта", що здійснює організацію перевезення відправлень та надає комплекс інших послуг, пов'язаних із організацією перевезення відправлень, а замовник - відправник або одержувач відправлення, який уклав з експедитором договір.

Пунктом 2.1. договору було передбачено, що експедитор зобов'язується за плату та за рахунок замовника організувати перевезення відправлення та надання комплексу інших послуг, пов'язаних із організацією перевезення відправлення (послуги), а замовник зобов'язується їх прийняти й оплатити на умовах, визначених договором.

Згідно п.5.1. договору загальна ціна цього договору складається із вартості послуг, наданих експедитором протягом строку дії договору. Оплата вартості наданих експедитором послуг, відбувається за чинними тарифами експедитора шляхом перерахування замовником на поточний рахунок експедитора коштів у розмірі 100 % вартості наданих послуг упродовж 2 (двох) банківських днів після виконання замовлення на підставі актів наданих послуг експедитора та рахунку - фактури.

Відповідно до п. 5.2. договору експедитор складає акти наданих послуг на підставі фактично наданих послуг і надсилає замовнику підписані та скріплені печаткою акти наданих послуг у двох примірниках для підписання замовником.

В п. 5.3. договору сторони визначили, що замовник упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів наданих послуг від експедитора підписує надані експедитором 2 (два) примірники актів наданих послуг (акт) та повертає експедитору 1 (один) примірник підписаного акту або в той самий строк надає експедитору письмову мотивовану відмову від підписання актів. Не підписання замовником актів упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів від експедитора без надання відповідних письмових пояснень є фактом визнання замовником повного виконання експедитором своїх зобов'язань за договором. У такому разі вважається, що акти погоджено, послуги експедитора надано в повному обсязі та відповідно до умов договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов'язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманим рахунком та актами наданих послуг.

Пунктом 6.3.1. договору передбачено, що за несвоєчасну та/або неповну оплату наданих експедитором послуг замовник сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу та 30 % річних від суми заборгованості. Строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань є більшим, ніж це передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, і становить 1 рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов договору, позивач надав відповідачу послуги згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг): № НП/1-0008671 від 20.02.2016 на суму 55742,32 грн.; № НП/1-0011203 від 29.02.2016 на суму 43412,40 грн.; № НП/1-0012901 від 10.03.2016 на суму 23232,74 грн.; № НП/1-0017779 від 31.03.2016 на суму 20939,40 грн.

Усього відповідач повинен був сплатити позивачу за актами суму у розмірі 143326,86 грн. за надані послуги.

В матеріалах справи містяться копії експрес-накладних до вказаних актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) (том 1 а.с. № 125-200, том 2 а.с. № 21-31).

Також, в матеріалах справи містяться докази направлення позивачем відповідачу рахунку-фактури № НП/1-0008671 від 20.02.2016, рахунку-фактури № НП/1-0011203 від 29.02.2016, рахунку-фактури № НП/1-0012901 від 10.03.2016, рахунку-фактури № НП/1-0017779 від 31.03.2016.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, а відповідач погодився та прийняв без зауважень, про що свідчить підпис та печатка на актах здачі-прийняття робіт (надання послуг). Відповідач свої зобов'язання за договором виконав частково та оплатив вартість наданих послуг у розмірі 10086,87 грн.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами був складений акт звірки взаєморозрахунків станом за період 01.01.2016 - 26.04.2016 за договором №86640 відповідно до якого заборгованість відповідача становила 143239,99 грн.

13.05.2016 відповідачем згідно платіжного доручення № @2PL694165 було перераховано позивачу в рахунок оплати перевезення 5000,00 грн.

09.09.2016 позивачем, використовуючи своє право на застосування заходів досудового урегулювання господарського спору, було направлено на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення претензію про сплату заборгованості за договором в сумі 138239,99 грн. та акт звірки розрахунків.

15.09.2016 відповідачем згідно платіжного доручення № 142 було перераховано позивачу за послуги 2000,00 грн.

Крім того, 03.10.2016 відповідачем було сплачено згідно платіжного доручення № @2PL274781 позивачу 3000,00 грн. за послуги перевезення.

Враховуючи те, що вищезазначені оплати відповідача від 13.05.2016, 15.09.2016 та 03.10.2016 на загальну суму 10000,00 грн. відображені у бухгалтерському обліку позивача саме за договором № 86640 від 25.09.2015, та те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами інших договорів щодо здійснення послуг з організації відправлень перевезення, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що оплати від 13.05.2016, 15.09.2016 та 03.10.2016. на загальну суму 10000,00 грн. були здійснені відповідачем в рамках договору № 86640 від 25.09.2015, і тому, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача основного боргу за договором № 86640 від 25.09.2015 у розмірі 133239,99 грн.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу за договором № 86640 від 25.09.2015 у розмірі 133239,99 грн. підтверджуються матеріалами справи, вони не спростовані відповідачем, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.3.1. договору передбачено, що за несвоєчасну та/або неповну оплату наданих позивачем послуг відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу та 30% річних від суми заборгованості.

В п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Враховуючи приписи діючого законодавства, умови договору щодо перерахування коштів за надані послуги упродовж 2 (двох) банківських днів після виконання замовлення (п.5.1. договору), положення п. 6.3.1. договору щодо порядку нарахування пені та 30 % річних, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня у розмірі 32153,57 грн. та сума 30 % річних у розмірі 17906,22 грн. При цьому, сума інфляційних витрат у розмірі 12203,31 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 133239,99 грн., пені у розмірі 32153,57 грн., 30 % річних у розмірі 17906,22 грн. та інфляційних витрат у розмірі 12203,31 грн.

Щодо заяви відповідача про сплив позовної давності, яка викладена у відзиві на позов, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 Цивільного кодексу України визначено:

- перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

- перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства;

- перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання;

- у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття;

- за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання;

- за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку;

- за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання;

- винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Згідно ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 925 Цивільного кодексу України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України, для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Втім, між нормами ч. 3 ст. 925 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України не має суперечності, бо вони співвідносяться як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Дана правова позиція також узгоджується з висновками, зробленими в постанові Вищого господарського суду України від 13.12.2016 у справі № 922/1519/16.

Разом з цим, що пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

- визнання пред'явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Приймаючи до уваги вищевикладене та те, що перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за договором переривався, у зв'язку з підписанням акту звірки взаєморозрахунків та часткової сплати відповідачем заборгованості, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що строк позовної давності на час подання позивачем відповідного позову до суду не сплинув, а посилання відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності є безпідставними.

Як вже було зазначено, 11.08.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення претензію про сплату заборгованості за договором в сумі 138239,99 грн. 15.09.2016 ФОП ОСОБА_2 згідно платіжного доручення №142 від 15.09.2016 було перераховано ТОВ "Нова Пошта" в рахунок погашення боргу 2000,00 грн. 03.10.2016 відповідачем було сплачено 3000,00 грн. згідно платіжного доручення №@2РЬ274781 від 03.10.2016.

Отже, вчинення ФОП ОСОБА_2 вищевказаних дій з часткового виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності.

Судом першої інстанції вірно враховано те, що вищезазначені оплати відповідача від 13.05.2016, 15.09.2016 та 03.10.2016 на загальну суму 10000,00 грн. відображені у бухгалтерському обліку позивача саме за договором № 86640 від 25.09.2015 р., та те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами інших договорів щодо здійснення послуг з організації відправлень перевезення, тому оплати від 13.05.2016, 15.09.2016 та 03.10.2016 на загальну суму 10000,00 грн. були здійснені відповідачем в рамках договору № 86640 від 25.09.2015.

Враховуючи викладене, твердження відповідача про те, що платіжні доручення від 13.05.2016, 15.09.2016 та 03.10.2016 не містять посилань на спірний договір № 86640 від 25.09.2015 є необґрунтованими. Відповідач не надав доказів, що дані проплати за вказаними платіжними дорученнями були перераховані за іншими договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, керуючись ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності повинен рахуватися починаючи з останньої проплати - 03.10.2016.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заява відповідача про сплив позовної давності не підлягає задоволенню, а позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 05.04.2017 у справі № 922/350/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

При поданні апеляційної скарги відповідачем було сплачено суму судового збору в розмірі 3226,31 грн., хоча повинен був сплатити 3231,40 грн. (від суми позову 195842,70 х 1,5% х 110%).

Станом на день прийняття постанови за подання апеляційної скарги відповідачем не сплачено судовий збір в установленому розмірі.

Згідно з п. 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не сплачені у встановленому порядку та розмірі суми судового збору можливо стягнути за результатами розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача, Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків, на рішення господарського суду Харківської області від 05.04.2017 у справі № 922/350/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.04.2017 у справі № 922/350/17 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (61007, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Шевченківському районі м. Харкова, рахунок отримувача - 2003, код отримувача - 37999654, банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, код банку отримувача - 851011) судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 5,09 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Пушай В.І.