номер провадження справи 35/101/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 Справа № 908/1293/17

Суддя господарського суду Запорізької області Топчій О.А.

при секретарі Авраменко К.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Вініченко О.В., довіреність № Др.-46-1216 від 27.12.2016;

від відповідача: Макоїд С.В., довіреність № б/н від 15.08.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут", м. Запоріжжя

до Виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області, с. Благовіщенка, Запорізька область

про стягнення в сумі 236512,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

22.06.2017 року до господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" з позовом про стягнення з Виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області суми заборгованості за договором № 1141049SO7DB026 від 11.03.2016 року в сумі 236 512,74 грн., з яких: 204 882,19 грн. основного боргу, 15 640,58 грн. пені, 3 529,62 грн. 3% річних та 12 460,35 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторонами 11.03.2016 року укладено договір про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 1141049SO7DB026, на підставі якого ТОВ "Запоріжгаз Збут" в період з січня 2016 по квітень 2017 року передало відповідачу природний газ на загальну суму 236 512,74 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 № ЗЗП00000751, від 29.02.2016 № ЗЗП00002827, від 31.03.2016 № ЗЗП00004252, від 30.04.2016 № ЗЗП00006013, від 30.11.2016 № ЗЗП00012637, від 31.12.2016 № ЗЗП00013913, від 31.01.2017 № ЗЗП00000572, від 28.02.2017 № ЗЗП00002158, від 31.03.2017 № ЗЗП00004031, від 30.04.2017 № ЗЗП00005543, з урахуванням часткової оплати, сума основного боргу складає 204 882,19 грн. Внаслідок порушення відповідачем грошового зобов'язання, враховуючи положення договору та норми чинного законодавства, позивачем нараховані до стягнення пеня у розмірі 15 640,58, 3% річних у розмірі 3 529,62 грн. та інфляційні втрати у розмірі 12 460,35 грн. Позовні вимоги ґрунтуються на ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України.

22.06.2017 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Топчій О.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.06.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 35/101/17 та призначено розгляд справи на 18.07.2017 о 12 год. 30 хв.

Виконавчий комітет Благовіщенської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області - відповідач у справі - у відзиву на позовну заяву від 13.07.2017 № 02-01-25/360 зазначає, що дійсно між позивачем та відповідачем у справі 11.03.2016 року укладено договір про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 1141049SO7DB026. Додатковою угодою від 01.12.2016 року сторонами визначено планові обсяги постачання газу на 2017 рік та узгоджено ціну газу, яка становить 8873,56 грн. з ПДВ з 01.11.2016 по 31.11.2016 та 9173,56 грн. з ПДВ починаючи з 01.12.2016. Ніяких інших додаткових угод про зміну ціни газу між постачальником та споживачем не укладалось. Акти приймання-передачі природного газу за листопад 2016, грудень 2016 та січень 2017 надані за ціною, яка відповідає умовам договору та відповідачем не оспорюється. Однак, акти приймання-передачі природного газу за лютий - квітень 2017 надані за ціною, яка не узгоджена жодними додатковими угодами чи договором, про що повідомлялося позивачу листом від 15.05.2017 № 02-01-25/281. Згідно контррозрахунку відповідача, сума основної заборгованості за лютий 2017 становить 67489,88 грн., за березень 2017 - 14090,59 грн., за квітень 2017 - 2889,67 грн., сума пені становить 3685,38 грн. Нарахування позивачем 3% річних та інфляційних витрат відповідач вважає безпідставним, оскільки вони не передбачені договором та Господарським кодексом.

У судовому засіданні 18.07.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та надав супровідним листом розпорядження Запоріжгаз Збут про ціни на природний газ для споживачів України № 02Р-1-0117 від 03.01.2017, № 02Р-2-0117 від 30.01.2017, № 02Р-3-0317 від 20.03.2017, № 02Р-5-0417 від 04.04.2017 з прейскурантом цін на природний газ, що використовуються для потреб бюджетних установ і організацій, що утримуються за рахунок бюджетів з 01 січня 2017 року, з 01лютого 2017 року, з 01 березня 2017, з 01 квітня 2017 на підставі яких були кладені акти за лютий - квітень 2017 року та листування з відповідачем з цього приводу.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.07.2017 проти заявлених позовних вимог заперечив частково з підстав викладених у відзиву.

В судовому засіданні 18.07.2017, на підставі ст. 77 ГПК України, оголошувалася перерва до 19.07.2017 о 9 год. 45 хв., про що представників сторін повідомлено під розписку.

В судовому засіданні 19.07.2017 розгляд справи продовжено.

У судовому засіданні 19.07.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги та надав розрахунок основного боргу та штрафних санкцій з урахуванням ціни газу передбаченої додатковою угодою від 01.12.2016.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив частково, надав суду підписаний акт звірки станом на 11.07.2017 за яким визнає суму основного боргу у розмірі 193 653,86 грн.

Фіксація судового процесу здійснювалась технічними засобами програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

В судовому засіданні 19.07.2017 справу розглянуто, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, судом встановлено наступне.

11.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" (постачальником, позивачем у справі) та Виконавчим комітетом Благовіщенської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області (споживачем, відповідачем у справі) було укладено договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №1141049SO7DB026 (надалі - Договір).

За умовами п. 1.1 договору, постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (далі - газ), а споживач зобов'язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Пунктами 1.2 та 1.3 договору сторони узгодили плановий обсяг газу - до 12,0 тис. куб. м. та планові обсяги постачання по місяцях.

Пунктом 3.2 договору сторони узгодили, що ціна газу становить 6730,00 грн. за 1000 куб. м., крім того ПДВ 1346,00, всього з ПДВ - 8076,00 грн.

Згідно з п. 3.6. Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей) загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу, поставленого споживачеві за даним договором, та становить 96 912,00 грн. (з ПДВ) (а.с.15).

Додатковою угодою до договору № 1 сторони, у зв'язку із зміною обсягів споживання природного газу, узгодили планові обсяги постачання газу по місяцях та загальну суму договору, що становить 193 824,00 грн.(а.с. 16)

Додатковою угодою до договору № 2 сторони, у зв'язку із зміною обсягів споживання природного газу, узгодили річний плановий обсяг постачання газу - до 37,267 тис. куб. м., планові обсяги постачання газу по місяцях та кварталах та загальну суму договору у розмірі 300 968,30 грн.(а.с. 17)

Згідно з п. 2.3 договору обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (пункт 4.1 договору), що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРМ.

Як зазначено у п. 2.9 договору визначення (звіряння) фактичного обсягу поставленого (спожитого) природного газу між сторонами здійснюється в наступному порядку:

2.9.1 За підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов'язаний надати постачальнику копію відповідного акту про фактичний обсяг розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ.

2.9.2 На підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника.

2.9.3 Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов'язується повернути постачальнику один примірник оригіналу приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу.

За умовами п. 4.2.1 Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей), у разі, якщо Споживач є бюджетною установою - державним або комунальним підприємством, установою, організацією, то оплату вартості послуг з постачання газу здійснюється місячним платежем на підставі акту приймання-передачі природного газу до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що датою оплати (здійснення розрахунку) є дата зарахування коштів на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п. 11.1 договору, договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2016 до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно п. 11.3 договору, договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому, сторони мають внести зміни до договору щодо планових обсягів постачання газу на продовжений рік.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №1141049SO7DB026 від 11.03.2016 продовжений на 2017 рік, оскільки сторонами договору не заявлено за місяць до закінчення його дії відповідної заяви про його припинення. Доказів припинення дії договору в матеріалах справи не міститься, та сторонами під час розгляду справи не надано.

Крім того, сторонами укладено додаткову угоду від 11.01.2017 року, відповідно до якої сторони домовились на поставку природного газу у 2017 році та погодили річний плановий обсяг постачання газу на 2017 рік - до 18,428 тис. куб. м., планові обсяги постачання у т.ч. по місяцях та загальну суму вартості поставленого відповідачеві газу у розмірі 169 050, 36 з ПДВ (а.с. 19).

На виконання умов Договору позивачем у період з січня по квітень 2016 року та з листопада 2016 по квітень 2017 року передано відповідачу природний газ в обсягах і порядку, передбачених договором, що підтверджено відповідними актами щодо обсягів споживання газу:

- від 31.01.2016 р. - 8,051 тис. куб. м.,

- від 29.02.2016 р. - 7,857 тис. куб. м.,

- від 31.03.2016 р. - 8,051 тис. куб. м.,

- від 30.04.2016 р. - 5,216 тис. куб. м.,

- від 30.11.2016 р. - 6,916 тис. куб. м.,

- від 31.12.2016 р. - 5,928 тис. куб. м.,

- від 31.01.2017 р. - 5,974 тис. куб. м.,

- від 28.02.2017 р. - 7,357 тис. куб. м.,

- від 31.03.2017 р. - 1,536 тис. куб. м.,

- від 30.04.2017 р. - 0,315 тис. куб. м. (а.с.20-27).

Зазначені акти приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, 29.02.2016, 31.03.2016, 30.04.2016, 30.11.2016, 31.12.2016 узгоджені сторонами та підтверджують прийняття відповідачем природного без жодних зауважень та претензій, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача на актах - сільською головою Дрязгіною Л.С.; акти скріплені печатками підприємств.

При цьому, що стосується інших актів, то вони з боку відповідача не підписані. Відповідач аргументує це тим, що природний газ наданий позивачем за січень, лютий, березень та квітень 2017 року за ціною, яка не узгоджена ні договором ні додатковою угодою, а тому відповідач не погоджується з нарахованими сумами за цими місяцями.

З матеріалів справи вбачається, що останнім документом, яким сторони погодили ціну газу є додаткова угода від 01.12.2016 року де вказано, що ціна газу з 01.11.2016 по 30.11.2016 становить 7394,6333 грн. за 1000 куб. м., крім того ПДВ 1478,9267 грн., всього з ПДВ - 8 873,56 грн., а з 01.12.2016 становить 7644,6333 за 1000 куб. м., крім того ПДВ 1528,9267, всього з ПДВ - 9 173,56 грн.

Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до цього договору (п. 3.3 договору).

Надані позивачем внутрішні розпорядження щодо ціни на природний газ для споживачів України з прейскурантом цін на природний газ, що використовуються для потреб бюджетних установ і організацій, що утримуються за рахунок бюджетів за цей період не беруться судом до уваги, оскільки договором чітко встановлено, що зміна ціни газу узгоджується сторонами шляхом підписання додаткової угоди до договору.

Доказів укладання іншої додаткової угоди щодо погодження ціни газу у 2017 році суду не надано, та матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, ціна газу з 01.12.2016 становить 9 173,56 грн. з ПДВ.

Отже, з підстав зазначених вище, приймаючи до уваги ціну газу вставлену додатковою угодою від 01.12.2016 року. з 01.12.2016 року у розмірі 9 173,56 грн. з ПДВ, перерахувавши за обсягами постачання ціну газу за період січень-квітень 2017 року, суд дійшов висновку, що відповідач має сплатити за отриманий природний газ:

- за січень 2017 року - 54 802, 85 грн.;

- за лютий 2017 року - 67 489,88 грн.;

- за березень 2017 року - 14 090,59 грн.;

- за квітень 2017 року - 2 889,67 грн.

Таким чином, враховуючи що відповідач зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати отриманого за договором № 1141049SO7DB026 від 11.03.2016 природного газу не здійснив, чим порушив умови договору, внаслідок чого за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість в розмірі 193 653,86 грн. за період з січня 2016 по квітень 2017 року.

Приписами ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного між сторонами договору, які породили взаємні обов'язки: обов'язком позивача постачання природного газу на умовах договору, а обов'язком відповідача - оплата вартості газу в порядку та на умовах, визначених договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 статті 193 Господарського кодексу України).

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 4.2.1 Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей) сторонами узгоджено, що у разі, якщо Споживач є бюджетною установою - державним або комунальним підприємством, установою, організацією, то оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється місячним платежем на підставі акту приймання-передачі природного газу до 10 числа місяця, наступного за звітним.

За умовами п. 5.4.2 договору, відповідач взяв на себе зобов'язання оплачувати Постачальнику вартість газу на умовах та в обсягах, визначених цим договором.

Матеріалами справи та підписаним актом звірки з боку відповідача підтверджується, що відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати природного газу, всупереч умов договору та вимог закону, в обумовлений договором строк і в повному обсязі не виконав.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ "Запоріжгаз Збут" в частині стягнення з Виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області основного боргу підлягають частковому задоволенню у розмірі 193 653, 86 грн.

У зв'язку з тим, що відповідач допустив прострочення по сплаті вартості отриманого газу, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 15640,58 грн. пені, 12460,35 грн. інфляційних втрат та 3529,62 грн. - 3% річних.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.2.1 договору передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

За прострочення оплати відповідачем заборгованості, позивач нарахував пеню за період з 11.12.2016 по 01.06.2017 в розмірі 15 640,58 грн.

Перевіривши правильність нарахування пені, судом встановлено, що при розрахунку пені позивачем помилково включено заборгованість за листопад 2016 року оскільки 07.12.2016 року була здійснена оплата у повному обсязі згідно платіжних доручень № 184 та 209 від 07.12.2016 на загальну суму 61 369,54 грн. з призначенням платежу: оплата за спожитий газ у листопаді 2016 року згідно договору за актом приймання-передачі № ЗЗП00012367 від 30.11.2016. Судом також встановлено, що позивачем нарахування пені за актами приймання передачі від 28.02.2017, 31.03.2017 та 30.04.2017 здійснювалось за завищеними цінами.

Враховуючи визначений позивачем період, перевіривши за допомогою бази даних "Законодавство" правильність нарахування пені, судом визначено, що сума пені, яка підлягає стягненню, складає 10 440,62 грн., у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 10 440,62 грн., в іншій частині стягнення пені у позові слід відмовити.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов'язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3529,62 грн. за період з 11.02.2016 по 01.06.2017 та суму інфляційних втрат за період з березня 2016 року по вересень 2016 та з січня 2017 по травень 2017 в розмірі 12 460,35 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних - є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником. Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних суд визнав виконаним невірно через допущені помилки, які судом вже зазначались щодо розрахунку пені, судом визначено, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню, складає 3 412,47 грн., в іншій частині суд відмовляє з огляду на необґрунтованість нарахування.

Відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В розрахунку втрат від інфляції, доданому до позовної заяви, позивачем до періодів нарахування втрат від інфляції помилково включено місяці, в яких мало бути виконано зобов'язання, оскільки розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

За таких обставин, здійснений позивачем розрахунок втрат від інфляції в розмірі 12 460,35 грн. за період з березня 2016 по вересень 2016 року та з січня 2017 по травень 2017 року є необґрунтованим у зв'язку з невірним визначенням періоду нарахування.

Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат суд визнав виконаним невірно, оскільки позивачем невірно визначені періоди нарахування та через допущені помилки, які судом вже зазначались щодо розрахунку пені та 3% річних.

Перерахувавши за допомогою бази даних "Законодавство" інфляційні втрати, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню, складає 8 071,44 грн., у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задовольняються частково.

У відповідності до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи в їх сукупності, проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача 193 653 грн. 86 коп. основного боргу, 10 440 грн. 62 коп. пені, 3 412 грн. 47 коп. 3% річних та 8 071 грн. 44 коп. інфляційних втрат, як такі, що заявлені правомірно та доведені належними та допустимими доказами. В іншій частині заявленої суми до стягнення суд відмовляє з вищевказаних підстав.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України господарський суд Запорізької області

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області (71330, Запорізька область, Кам'янсько- Дніпровський район, с. Благовіщенка, пров. Центральний, 10; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, буд. 7, ) суму основного боргу у розмірі 193 653 (сто дев'яносто три тисячі шістсот п'ятдесят три) грн. 86 коп., суму пені у розмірі 10 440 (десять тисяч чотириста сорок) грн. 62 коп., суму 3% річних у розмірі 3 412 (три тисячі чотириста дванадцять) грн. 47 коп., інфляційні витрати у розмірі 8 071 (вісім тисяч сімдесят одна) грн. 44 коп. та судовий збір у розмірі 3355 (три тисячі триста п'ятдесят п'ять) 04 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для подання апеляційної скарги з моменту оформлення та підписання повного тексту рішення.

Повне рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 21.07.2017 р.

Суддя О.А. Топчий