ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 р. Справа № 909/447/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Деделюк Б.В. , секретар судового засідання Попович Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_5

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2,76018

про стягнення суми боргу у розмірі 4310406,96 грн. та в рахунок часткового погашення боргу на підставі іпотечного договору від 05.10.2016 звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_3 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження"

за участю:

Від позивача: ОСОБА_3 (договір від 10.05.17) - представник

Від відповідача: не з"явились

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 4310406,96 грн. та в рахунок часткового погашення боргу на підставі іпотечного договору від 05.10.2016 звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_3 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

Ухвалою від 17.05.2017 прийнято позовну заяву і порушено провадження у справі, та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 01.06.2017.

Ухвалою суду від 01.06.2017 продовжено строк вирішення спору до 01.08.2017 та відкладено розгляд справи на 11.08.2017.

11.08.2017 судом оголошено перерву в судовому засіданні на 20.07.2017.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов договору поставки № СТ-1579/08/15 від 21.08.2015.

Представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку із чим просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 4310406,96 грн.

Згідно з п.3.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. № 18 (з наступними змінами) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Враховуючи закріплене ст.22 ГПК України право позивача до прийняття рішення у справі зменшити розмір позовних вимог, суд розглядає позов згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог. Таким чином, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог предметом спору є стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 4310406,96 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтвердив, з підстав викладених в позовній заяві та письмових поясненнях, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, вимоги ухвали суду повторно не виконав, відзиву на позов не подав, в попередніх судових засіданнях проти позову заперечував.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість одного з представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.1997 р. (набрала чинності для України 11.09.1997 р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст. 32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Крім того, ухвалами суду участь уповноважених представників сторін обов'язковою не визнавалась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

21.08.2015 мід суб"єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та суб"єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір поставки № СТ-1579/08/15, згідно якого позивач на протязі серпня 2015-вересня 2015 за видатковими накладними поставляв відповідачу товар.

Згідно п. 2.2 договору поставки оплата за товар здійснюється покупцем з відстрочкою платежу на 20 банківських днів з моменту поставки товару за накладною.

Однак протягом 20 банківських днів відповідачем не сплачено вартість поставленого товару, в зв"язку з чим виникла заборгованість у розмірі 944581,03 грн.

З метою впорядкування сплати виниклої заборгованості сторони прийшли до згоди встановити графік погашення зазначеної заборгованості, в зв"язку з чим 26.04.2016 укладена додаткова угода до договору поставки, пунктом 1 якої зафіксована наявність заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений товар на загальну суму 944581,03 грн., що складає еквівалент 37291 доларів США за курсом НБУ на день підписання додаткової угоди 25,33 грн. за 1 долар США.

Пунктом 2 додаткової угоди покупець зобов"язувався сплатити постачальнику визначену у пункті 1 заборгованість до 26.04.2018 за графіком.

Згідно п. 3 додаткової угоди у разі збільшення курсу долара США по відношенню до гривні України після підписання цієї додаткової угоди , сума заборгованості та платежів за графіком підлягають коригуванню, на що сторони погодились.

При цьому такі зміни не є змінами до умов договору та додаткової угоди в односторонньому порядку.

Покупець сплачує суму заборгованості з врахуванням курсу долара США на датусплати, розрахованої за наступною формулою Р=С*(К0/R1), де Р - розмір заборгованості, що підлягає сплаті покупцем; С - сума заборгованості за графіком сплати заборгованості за цією додатковою угодою; К1 - курс НБУ долара США на день підписання додаткової угоди; К0 - курс НБУ на дату сплати.

Загальна сума заборгованості за графіком станом на 26.03.2017 склала 955939,41 грн.

Крім того, на підставі договору поставки № СТ-1579/08/15, позивачем в період з 20.04.2016 по 27.04.2016 здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 3354467,55 грн. за наступними видатковими накладними:

- № БТ-00019081 від 20.04.2016 на суму 858252,15 грн.

- № БТ-00019112 від 25.04.2016 на суму 1429273,40 грн.

- № БТ-00019078 від 27.04.2016 на суму 1066942 грн.

Протягом 20 банківських днів відповідачем вартість поставленого товару не оплачено.

05.10.2016 між сторонами укладено іпотечний договір.

Згідно п. 1.1 договору, ОСОБА_2 , як іпотекодавець , передав в іпотеку ОСОБА_1, як іпотекодержателю, у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов"язань за договором поставки № СТ-1579/08/15 від 21.08.2015 з врахуванням існуюючих додатків або додатків, які будуть укладені в майбутньому , а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених в договорі предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

Відповідно до п. 1.4 договору іпотеки, зміст та розмір зобов"язання, строк і порядок його виконання визначені договором поставки № СТ-1579/08/15 від 21.08.2015 та додатковою угодою до договору поставки, укладеною 26.04.2016.

Згідно п. 5 додаткової угоди, у випадку прострочення сплати хоча б за один розрахунковий період графіку, постачальник має право в будь-який час звернутись до суду з вимогою про стягнення всієї суми боргу та штрафних санкцій за договором поставки.

Пунктом 6.1 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення напредмет іпотеки у бідь-який час незалежно від настання строку платежу увипадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх зобов"язань, передбачених цим договором та/або увипадку невиконання іпотекодавцем своїх обов"язків, передбачених основним договором, а рівно у випадках, , якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться недійсною.

Таким чином, станом на 26.03.2017 заборгованість за невиконання зобов"язань відповідачем за договором поставки та додаткової угоди до нього становить 4310406,96 грн.

В силу статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Наведена правова норма кореспондується зі ст.509 Цивільного кодексу України: зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення закріплено і у статті 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ч. 1 статті 33 ГПК України).

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ст.129 Конституції України, передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (п. 2 ст. 614 ЦК України). Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань не надав, доводи позивача не спростував. Визнання відповідачем заявленої позивачем суми основного боргу не є для господарського суду обов"язковим та остаточним; дане визнання викликає сумнів у достовірності, оскільки визнана сума не узгоджується із первинними документами, які є належними та допустими доказами і підтверджують фактичну суму заборгованості.

З огляду на встановлення судом факту порушення відповідачем прийнятого на себе зобов"язання в сумі 4310406,96 грн., позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів, встановлених ст. 49 ГПК України, судові витрати понесені позивачем в зв"язку з розглядом справи, слід покласти на відповідача.

Керуючись 124, 129 Конституції України, ст. 509, 525, 526, 530,610, 612, 614, 629, 712 ЦК України, ст. 173, 265 ГК України, ст. 4-7, 22, 32, 33, 34, 43, 49, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 4310406,96 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_6, ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_7 ідентифікаційний код НОМЕР_1 , п/р НОМЕР_3 в КБ "Приватбанк, МФО 305299) суму боргу у розмірі 4310406,96 грн. (чотири мільйони триста десять тисяч чотириста шість грн. дев"яносто шість коп.) та 64656,10 грн. (шістдесят чотири тисячі шістсот п"ятдесят шість грн. десять коп.) сплаченого судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.07.17

Суддя Деделюк Б.В.