КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" червня 2017 р. Справа№ 910/21210/15
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Майданевича А.Г.
Суліма В.В.

за участю представників сторін:
від позивача: Тарасов А.Г. представник, дов. б/н від 16.01.2017;
від відповідача: Тоцька А.О. адвокат, договір про надання правової допомоги № 178 від 08.02.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016
у справі № 910/21210/15 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа»
до INVEST SKI LIMITED (Лондон, Сполучене Королівсто Великобританії)
про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до INVEST SKI LIMITED (Сполучене Королівство Великобританії, місто Лондон) про визнання недійною Додаткової угоди № 5 від 04.02.2014 до Договору № 4.7-04 від 02.03.2004, укладеної між позивачем та відповідачем.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 у позові відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішення суду першої інстанції, Державне підприємство «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 прийнято справу № 910/21210/15 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016; розгляд апеляційної скарги призначено на 15.06.2017 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.
У зв`язку з відрядженням головуючого судді Шапрана В.В. для роботи до Вищої ради правосуддя, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2017, визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Коротун О.М., Сулім В.В. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 матеріали справи № 910/21210/15 прийняті до свого провадження визначеною колегією суддів.
У зв`язку із участю судді-учасника колегії Коротун О.М. у тренінгу, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 14.06.2017, визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Майданевич А.Г., Сулім В.В. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 матеріали справи № 910/21210/15 прийняті до свого провадження визначеною колегією суддів.
В судовому засіданні 15.06.2017 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з прийняттям нового про задоволення позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні 15.06.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що відсутні підстави визнання недійсною спірної угоди, тому, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.
Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, 02.03.2004 позивач, як довіритель, та відповідач, як повірений, уклали договір № 4.7-04 (а.с. 32-37 т. 1), за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується від імені та за рахунок довірителя здійснити наступні юридичні дії: надати послуги по участі довірителя в тендерах Організації Об`єднаних Націй (ООН), сприяти в укладення контрактів на авіаційне обслуговування миротворчої місії ООН, а також забезпечити виконання довірителем функцій по транспортному обслуговуванню місій (п. 1.1.1) та надати послуги по виконанню довірителем польотів, в тому числі забезпечити укладення довірителем відповідних договорів перевезення з третіми особами, а також вирішувати всі поточні питання по організаційному забезпеченню польотів (п. 1.1.2).
18.04.2013 сторонами укладено Додаткову угоду № 4 до Договору (а.с. 38-39 т. ), якою визначено, що залишок заборгованості довірителя на підставі акта звірки розрахунків станом на 01.03.2013 становить 796 938,98 доларів США та встановлено графік погашення цієї заборгованості довірителем (кінцевий строк погашення останньої частини цієї заборгованості 25.11.2016 примітка суду).
04.02.2014 сторонами укладено Додаткову угоду № 5 до Договору (а.с. 40 т. 1) в якій погоджено, що заборгованість за Договором має бути погашена позивачем не пізніше 01.04.2014, а також те, що графік погашення заборгованості, визначений Додатковою угодою № 4 від 18.04.2013 до Договору, з дати підписання цієї угоди втрачає свою силу.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач простить визнати Додаткову угоду № 5 до Договору недійсною як таку, що підписана з боку позивача неуповноваженою на те особою, оскільки керівник позивача станом на дату підписання цієї угоди перебував у відрядженні, а його обов`язки виконувала інша особа. Крім того заявник, як на підставу для визнання спірної угоди недійсною, послався на і на те, що умови цієї угоди суперечать інтересам держави, оскільки при її укладенні не було враховано, що фінансовий стан позивача фактично не давав йому можливості погасити заборгованість повністю у визначений спірною угодою термін, а відтак, укладення цієї угоди спрямовано на доведення позивача (державного підприємства) до банкрутства наслідком чого є те, що державна понесе значні збитки, зокрема, втратить діючий суб`єкт господарювання, який може приносити прибуток.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.
Щодо посилань на те, що спірна додаткова угода підписана неуповноваженою особою, слід зазначити таке.
Згідно ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату укладення Договору) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Відповідно до приписів ст. 167 ЦК України:
- держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1);
- держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (ч. 2);
- держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом (ч. 3).
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 81 ЦК України:
- юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права;
- юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу;
- юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
В п. 1.1 Статуту позивача (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату укладення спірної угоди) (а.с. 66-74 т. 1) серед іншого визначено, що позивач діє як державне комерційне підприємство.
На юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.
Частиною 1 ст. 92 ЦК України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Відповідно до п. 6.3 Статуту позивача органом управління, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є директор підприємства, який, серед іншого, має право діяти від імені позивача без довіреності, а також укладати договори.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає про те, що станом на дату підписання Додаткової угоди № 5 директор позивача Сібірцев С.В., який і підписав спірну угоду перебував у відрядженні, а виконання його обов`язків у вказаний період було покладено на заступника директора з якості Перепелицю О.В.
Ці обставини, на думку позивача і свідчать про відсутність у директора позивача Сібірцева С.В. повноважень на укладення спірної угоди.
На підтвердження обставин щодо перебування директора позивача Сібірцева С.В. 04.02.2014 у відрядженні позивач долучив до матеріалів справи копії акту перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» від 10.10.2014 № 41, складеного Департаментом внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України, наказу позивача № 10/ос від 03.02.2014, звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № ХА-0000032 від 07.02.2014, звіту по відрядженню посвідчення № 7 від 04.02.2014, посвідчення про відрядження № 7, та квитанції на проживання в готелі № 006075 від 04.02.2014 (а.с. 41-65 т. 1) з яких слідує, що директор позивача Сібірцева С.В. в період з 04.02.2014 по 05.02.2014 перебував у відрядженні в в/ч 2269 м. Олександрія Кіровоградської області, а виконання обов`язків директора позивача були покладені на заступника директора з якості Сібірцева С.В.
Отже позивач не заперечує факт підписання спірної додаткової угоди саме директором позивача Сібірцевим С.В., в той час як надані позивачем документи свідчать про те, що у відрядження вказана особа вибула з Києва 04.02.2014 що давало їй можливість підписати спірну додаткову угоду саме у вказану дату.
Водночас як вірно встановлено судом першої інстанції директор позивача Сібірцев С.В. станом на дату укладення спірної угоди переведений або ж звільнений не був, а відтак, підписуючи вказану угоду, діяв у межах наданих Статутом повноважень, що свідчить про помилковість посилань позивача на підписання такої угоди неуповноваженою особою.
Щодо посилань позивача на те, що умови спірної угоди суперечать інтересам держави, оскільки при її укладенні не було враховано, що фінансовий стан позивача фактично не давав йому можливості погасити заборгованість повністю у визначений спірною угодою термін, а відтак, укладення цієї угоди спрямовано на доведення позивача (державного підприємства) до банкрутства наслідком чого є те, що держава понесе значні збитки, зокрема, втратить діючий суб`єкт господарювання, який може приносити прибуток, слід зазначити таке.
Згідно з ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України).
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:
- перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним;
- такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо;
- усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок;
- при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 по справі № 6-1528цс15 викладено таку правову позицію:
- статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок;
- відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним;
- виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину;
- при цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку;
- з огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави;
- отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок;
- такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо;
- усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
Оспорюваною Додатковою угодою № 5 від 04.02.2014 до Договору фактично лише встановлено строк погашення визнаної позивачем заборгованості за надані відповідачем за Договором послуги, що не може розцінюватись як порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Слід зазначити і про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, твердження позивача про те, укладення Додаткової угоди № 5 спрямовано на доведення позивача до банкрутства має швидше характер припущення, оскільки не знаходять свого підтвердження серед поданих доказів, а доказів того, що погашення заборгованості перед відповідачем у встановлений спірною угодою строк, призведе до неплатоспроможності позивача, в матеріали справи не подано.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивачем не доведено обставин, на які він послався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання Додаткової угоди № 5 від 04.02.2014 до договору № 4.7-04 від 02.03.2004 недійсною з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову.
Доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України. .
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 у справі № 910/21210/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 у справі № 910/21210/15 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 у справі № 910/21210/15 залишити без змін.
3. Справу № 910/21210/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 26.06.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім