РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017Справа №910/8671/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технооптторг - Трейд»

до Дочірнього підприємства «Аромат»

про стягнення 30 362,04 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: Плющ А. за довіреністю № 32 від 18.05.2017

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технооптторг - Трейд» (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Аромат» (відповідач) про стягнення 30 362,04 грн., з яких: 14 530,00 грн. - заборгованість за Договором купівлі-продажу № 149 від 01.01.2014, 6 322,23 грн. - пеня, 8 163,17 грн. - інфляційні втрати, 1 346,64 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за Договором купівлі-продажу № 149 від 01.01.2014 по сплаті за поставлений товар, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 14 530,00 грн. Враховуючи зазначене позивач заявив до стягнення з відповідача суму основного боргу, а також суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 порушено провадження у справі № 910/8671/17 та призначено розгляд справи на 12.06.2017 об 11:40 год.

12.06.2017 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи заяви про відсутність аналогічного спору та належним чином засвідчених платіжних доручень за період з квітня 2015 року по березень 2017 року на підтвердження здійснення відповідачем часткових розрахунків в сумі 197 621,24 грн.

В судове засідання, призначене на 12.06.2017, представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання 12.06.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 30.05.2017 про порушення провадження у справі № 910/8671/17 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні, призначеному на 12.06.2017, здійснювався огляд документів, копії яких додані позивачем до позовної заяви.

В судовому засіданні 12.06.2017 судом перевірено виконання сторонами вимог ухвали суду від 30.05.2017 про порушення провадження у справі № 910/8671/17 та встановлено, що відповідач вимоги зазначеної ухвали не виконав.

Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 12.06.2017, подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Клопотання судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Враховуючи клопотання позивача про продовження строку вирішення спору, нез'явлення представника відповідача в судове засідання, невиконання останнім вимог ухвали суду від 30.05.2017 та положення п. 1, 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 12.06.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 11.07.2017 о 10:00 год.

В судове засідання, призначене на 11.07.2017, представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 11.07.2017, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 30.05.2017 та від 12.06.2017 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 01 6, № 01 7.

Відповідно до п.п. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд, враховуючи клопотання відповідача про розгляд справи без участі його представника, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача в судовому засіданні, призначеному на 11.07.2017.

В судовому засіданні, призначеному на 11.07.2017, представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи уточнення до обґрунтованого розрахунку суми заборгованості відповідача за Договором купівлі-продажу № 149 від 01.01.2014. Зі змісту вказаного уточнення вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача 30 362,04 грн., з яких 14 530,00 грн. - заборгованість за поставлений товар згідно видаткової накладної № 43668 від 29.08.2016; 6 322,23 грн.- пеня; 1 346,44 грн. - 3% річних; 8 163,17 грн. - інфляційні втрати. Клопотання судом задоволене, залучене судом до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні 11.07.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 11.07.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Технооптторг - Трейд» (продавець, позивач) та Дочірнім підприємством «Аромат» (покупець, відповідач) був укладений Договір купівлі-продажу № 149 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених даним Договором, Продавець передає у власність покупцеві продукцію, а покупець зобов'язується прийняти продукцію та оплатити її загальну вартість на умовах цього Договору.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що загальна ціна Договору складається з суми усіх підписаних між сторонами накладних та специфікацій. Номенклатура, асортимент, загальна кількість продукції, розмір партії, ціна за одиницю та сумарна вартість партії передбачаються у накладних та специфікаціях, що підписуються на кожну партію продукції та є невід'ємними частинами цього Договору (п. 2.2 Договору). Розрахунки по даному Договору проводяться на умові відтермінування строку оплати за поставлений товар на протязі 14 календарних днів, з моменту фактичного отримання товару покупцем (п. 2.4 Договору).

Згідно п. 5.1 Договору умови та строки поставки визначаються сторонами у специфікаціях. Датою поставки продукції є дата підписання покупцем видаткових накладних.

Оплата продукції здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі виставлених останнім рахунків-фактур на кожну окрему партію продукції. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок продавця (п. 6.2 Договору).

Пунктом 9.2 Договору передбачено, що, у разі насвоєчасної оплати поставленої продукції, покупець повинен сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення, від суми заборгованості за кожен день затримки.

Відповідно до п. 12.1 Договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

Станом на час розгляду справи по суті Договір є чинним, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Позивач зазначив, що на виконання умов Договору на підставі видаткових накладних № 9333 від 24.03.2015, № 12363 від 03.04.2015, № 43577 та № 43580 від 30.09.2015, № 61566 від 08.12.2015, № 17297 від 11.04.2016, № 41288 від 15.08.2016, № 43668 від 29.08.2016 ним було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 212 151,24 грн. Відповідачем товар отримано в повному обсязі, що підтверджується підписаними з боку відповідача вказаними видатковими накладними та наявними в матеріалах справи довіреностями на отримання ТМЦ.

Втім, як стверджує позивач, станом на 22.05.2017 відповідачем здійснено лише часткову оплату за поставлену продукцію, відповідно до умов Договору, на загальну суму 197 621,24 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученням № ПН6708043 від 01.04.2015, № ПН6712883 від 02.04.2015, № 1719 від 29.05.2015, № 1695 від 18.06.2015, № 2078 від 23.06.2015, № 2151 від 26.06.2015, № 2040 від 19.06.2015, № 4216 від 18.11.2015, № 4227 від 19.11.2015, № 4247 від 20.11.2015, № 4400 від 01.12.2015, № 838 від 04.03.2016, № 1863 від 11.05.2016, № 3555 від 11.08.2016, № 5458 від 09.12.2016, № 1275 від 03.03.2017, № 1350 від 09.03.2017, № 1405 від 10.03.2017, № 1429 від 13.03.2017, № 1552 від 17.03.2017, № 1468 від 28.03.2017.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що відповідач порушив зобов'язання щодо оплати за поставлену продукцію у строк, визначений п. 2.4 Договору, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем по оплаті за поставлений товар згідно видаткової накладної № 43668 від 29.08.2016 в сумі 14 530,00 грн.

Отже, з огляду на наявність у відповідача простроченої заборгованості за Договором, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 14 530,00 грн. основного боргу, а також сум пені, 3% річних та інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення спірного грошового зобов'язання.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач в судові засідання не з'явився, докази на спростування обставин, повідомлених позивачем, суду не подав та не надіслав.

Відповідно п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, а тому саме умови укладеного сторонами Договору купівлі-продажу № 149 від 01.01.2014 та відповідні положення статей параграфу 1 глави 54 підрозділу 1 розділу III книги п'ятої ЦК України регулюють права та обов'язки сторін при здійсненні купівлі та продажу майна.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до умов пунктів 2.4 Договору, відповідач був зобов'язаний оплатити позивачу 49 410,00 грн. з ПДВ протягом 14 календарних днів з моменту фактичного отримання товару на підставі видаткової накладної № 43668 від 29.08.2016, тобто до 12.09.2016 включно.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач взяті на себе зобов'язання по оплаті вартості поставленої продукції згідно видаткової накладної № 43668 від 29.08.2016 в сумі 49 410,00 грн. у передбачений Договором строк (до 12.09.2016 включно) виконав частково в сумі 34 880,00 грн., у зв'язку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 14 530,00 грн., доказів сплати якої станом на час вирішення справи по суті матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт належного виконання позивачем та порушення відповідачем умов Договору купівлі-продажу № 149 від 01.01.2014, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Технооптторг - Трейд» та задоволення в повному обсязі вимог позивача про стягнення з Дочірнього підприємства «Аромат» 14 530,00 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу № 149 від 01.01.2014 (основний борг).

Позивач також заявив вимоги про стягнення з відповідача 6 322,23 грн. пені, 1 346,64 грн. 3% річних та 8 163,17 грн. інфляційних нарахувань.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Для пені, як різновиду неустойки, характерним є те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення зобов'язання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України також передбачено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом (неустойка, штраф, пеня), іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Пунктом 9.2 Договору передбачено, що, у разі несвоєчасної оплати поставленої продукції, покупець повинен сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення, від суми заборгованості за кожен день затримки.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідач проводив оплату за товар згідно підставі видаткових накладних № 9333 від 24.03.2015, № 12363 від 03.04.2015, № 43577 та № 43580 від 30.09.2015, № 61566 від 08.12.2015, № 17297 від 11.04.2016, № 41288 від 15.08.2016, № 43668 від 29.08.2016 з порушенням строків, визначених Договором.

Таким чином, дії відповідача є порушенням грошового зобов'язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача.

Судом враховано, що згідно п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З урахуванням наведеного та здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення пені в розмірі 6 322,23 грн. за визначені позивачем періоди прострочення відповідачем заборгованості, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню у розмірі 6 322,23 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у п. 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 травня 2013 року № 14 (далі - постанова Пленуму ВГСУ від 17.05.2013 № 14), з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат за визначені позивачем періоди прострочення відповідачем заборгованості, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 346,44 грн. 3% річних та 8 163,17 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України та повне задоволення позовних вимог, на відповідача покладається судовий збір в сумі 1 600,00 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Аромат» (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10; ідентифікаційний код 30737268) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технооптторг - Трейд» (49106, м. Дніпро, вул. Камська, буд. 64; ідентифікаційний код 31497076) 14 530,00 грн. (чотирнадцять тисяч п'ятсот тридцять гривень 00 коп.) основного боргу, 6 322,23 грн. (шість тисяч триста двадцять дві гривні 23 коп.) пені, 8 163,17 грн. (вісім тисяч сто шістдесят три гривні 17 коп.) інфляційних втрат, 1 346,64 грн. (одну тисячу триста сорок шість гривень 64 коп.) 3% річних, 1 600,00 грн. (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) судового збору.

3. Видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.07.2017.

Суддя Гумега О.В.