ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року Справа № 910/21272/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Гольцової Л.А., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 17.01.2017
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 04.04.2017
у справі№ 910/21272/16 господарського суду міста Києва
за позовомДочірнього підприємства "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ"
доПублічного акціонерного товариства "Златобанк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімічні технології"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; 2. Національний банк України
провизнання недійсною частини договору поруки № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012 та визнання поруки за договором № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012 припиненою,
за участю представників:
від ДП "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ" не з'явився
від ПАТ "Златобанк"Лисенко В.О.
від ТОВ "Хімічні технології"не з'явився
від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з'явився
від Національного банку України не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Дочірнє підприємство "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ" (далі - ДП "Інтергласт") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк") про: визнання недійсною частини п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012, який укладений між ПАТ "Златобанк" та ДП "Інтергласт", а саме: "Застереження: порукою за цим договором забезпечено виконання боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, процентної ставки, строків повернення кредиту тощо). Підписанням цього договору поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання боржника за кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов кредитного договору, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору. Застереження: внесення змін до цього договору поруки у зв'язку із будь-якими змінами основного боргу (розміру, строку тощо), процентів, підвищеного розміру процентів тощо, є правом банку, а не його обов'язком."; визнання поруки за договором поруки № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012, який укладено між ПАТ "Златобанк" та ДП "Інтергласт", припиненою з 26.12.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімічні технології" (далі - ТОВ "Хімічні технології").

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.12.2016 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.01.2017 у справі № 910/21272/16 (суддя Сівакова В.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 (колегія суддів у складі: Чорна Л.В. - головуючого, Разіна Т.І., Отрюх Б.В.) рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 у справі № 910/21272/16 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 17.01.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у справі № 910/21272/16, ДП "Інтергласт" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.06.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Євсікова О.О., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ДП "Інтергласт" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 18.07.2017 о 10 год. 30 хв.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 17.07.2017 № 08.03-04/2735 у зв'язку з відпусткою судді Євсікова О.О. призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 910/21272/16.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2017 для розгляду касаційної скарги ДП "Інтергласт" у справі № 910/21272/16 визначено колегію суддів у складі: Демидова А.М. - головуючий (доповідач), Гольцова Л.А., Шевчук С.Р.

У відзивах на касаційну скаргу ДП "Інтергласт", які надійшли до Вищого господарського суду України 18.07.2017, ПАТ "Златобанк" та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб проти касаційної скарги заперечують і просять суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач та треті особи передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористалися.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 29.05.2012 між ПАТ "Златобанк" (Банк) та ТОВ "Хімічні технології" (Позичальник) було укладено кредитний договір № 121/12-KLMV (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати всі інші умови цього кредитного договору.

Згідно з п. 1.3 Кредитного договору максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 5 200 000,00 дол. США.

До Кредитного договору неодноразово вносились зміни договорами про внесення змін № 1 від 07.10.2013, № 2 від 06.11.2013, № 3 від 29.11.2013, № 4 від 06.12.2013, № 5 від 26.12.2013, № 6 від 03.01.2014, № 7 від 07.02.2014, № 8 від 04.03.2014, № 9 від 07.04.2014, № 10 від 30.04.2014, № 11 від 24.06.2014, № 12 від 31.07.2014, № 13 від 12.09.2014, № 14 від 16.09.2014, № 15 від 24.09.2014, № 16 від 30.10.2014, № 17 від 28.11.2014, № 18 від 26.12.2014, № 19 від 29.01.2015.

Зокрема, договором про внесення змін № 5 від 26.12.2013 до Кредитного договору визначено кінцеву дату повернення кредиту - не пізніше 26.12.2014.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань Позичальника, 29.05.2012 між ПАТ "Златобанк" (Банк/Кредитор) та ДП "Інтергласт" (Поручитель) було укладено договір поруки № 121/12-KLMV/P-3 (далі - Договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Банком та зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником (ТОВ "Хімічні технології") своїх боргових зобов'язань перед Банком за Кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань.

Згідно з п. 1.2 Договору поруки Поручитель та Боржник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і боржник, в такому ж порядку та строки, що і боржник. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від Боржника та Поручителя, так і від будь-кого з них окремо. Банк у разі одержання виконання боргових зобов'язань Боржником та/або Поручителем не в повному обсязі має право вимагати/отримати неодержані/невиконані боргові зобов'язання від боржника та/або поручителя. Боржник та Поручитель залишаються зобов'язаними доти, доки боргові зобов'язання не будуть виконані в повному обсязі. Видача боргового документа за цим Договором поруки не передбачена.

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки порукою за цим договором забезпечується вимоги Кредитора щодо сплати Боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у Кредитному договорі або можуть виникнути на підставі Кредитного договору в майбутньому.

У пп. 2.1.1 п. 2.1 Договору поруки сторони за взаємною згодою встановили застереження: порукою за цим договором забезпечено виконання Боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в Кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов Кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, процентної ставки, строків повернення кредиту тощо). Підписанням цього договору Поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання Боржника за Кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов Кредитного договору, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності Поручителя, без внесення змін до цього договору. Внесення змін до цього Договору поруки у зв'язку із будь-якими змінами основного боргу (розміру, строку тощо), процентів, підвищеного розміру процентів тощо, є правом Банку, а не його обов'язком.

Відповідно до 6.1 Договору поруки він діє до повного виконання боргових зобов'язань та виконання зобов'язань за цим Договором поруки.

До Договору поруки вносились зміни договорами про внесення змін від 27.12.2013, від 24.06.2014, від 26.12.2014, від 29.01.2015.

Так, договором про внесення змін від 27.12.2013 до Договору поруки визначено, що Боржник зобов'язаний повернути Банку суму всіх отриманих Боржником кредитних коштів, наданих у формі мультивалютної кредитної лінії за максимальним лімітом заборгованості 5 200 000,00 дол. США не пізніше 26.12.2014 включно, чи в інші строки встановлені в Кредитному договорі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ДП "Інтергласт" послалося на те, що відповідно до застереження, яке міститься у пп. 2.1.1 п. 2.1 Договору поруки, Поручитель надав згоду на майбутні зміни зобов'язання за Кредитним договором, які збільшують обсяг зобов'язань ДП "Інтергласт" на розсуд Боржника та Банку без доведення та погодження таких змін в момент їх запровадження з Поручителем і отримання такої згоди на такі зміни. Щодо припинення поруки, то позивач послався на те, що порука має бути визнана припиненою з 26.12.2013 (момент укладення договору про внесення змін до Кредитного договору № 5 від 26.12.2013), оскільки не було отримано письмової згоди Поручителя на зміну зобов'язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ч.ч. 1-5 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Нормою п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В ч. 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Частиною 2 ст. 553 ЦК України передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з п.п. 2.1.1 п. 2.1 Договору поруки Поручитель погодився прийняти на себе весь обсяг зобов'язань, що виник у Боржника перед Кредитором за Кредитним договором та будь-якими змінами до нього, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності Поручителя, без внесення змін до цього договору.

Зазначена умова Договору поруки є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, Поручитель при підписанні Договору поруки свідомо надав згоду на забезпечення порукою зобов'язань Боржника за існуючим Кредитним договором та зобов'язань, які можуть виникнути в майбутньому, при укладенні додаткових договорів до основного Кредитного договору.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним спірного пункту Договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з 4.1.6 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" у разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно із статтею 559 ЦК України.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25.09.2013 у справі № 6-97цс13).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13, згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, умовами Договору поруки позивач, як Поручитель, погодився прийняти на себе весь обсяг зобов'язань, що виник у Боржника перед Кредитором за Кредитним договором та будь-якими змінами до нього, які можуть виникнути у майбутньому, в тому числі і у випадку збільшення обсягу відповідальності без внесення змін до цього договору.

Крім того, як встановили суди попередніх інстанцій, всі зміни до Кредитного договору (у тому числі внесені договором № 5 від 26.12.2013), якими було збільшено обсяг відповідальності Поручителя, було останнім погоджено шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін до Договору поруки, зокрема, договором від 27.12.2013.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання поруки за Договором поруки припиненою.

Суди попередніх інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх з врахуванням поданих сторонами доказів, яким надали необхідну оцінку, встановивши відповідність оспорюваного договору, зокрема, пп. 2.1.1 п. 2.1 вимогам законодавству, чинному на момент його укладення, та відсутність правових підстав для визнання його недійсним і визнання поруки за таким договором припиненою, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і з наведенням відповідного мотивування, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Відхиляючи скаргу, касаційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Твердження скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 у справі № 910/21272/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді Л.А. Гольцова

С.Р. Шевчук