ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2017 р.Справа № 922/1893/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Бучали, Львівська обл.
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення 80229,31 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с. Бучали, Львівська обл. (далі за текстом - позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків (далі за текстом - відповідач) 65799,74 грн. основного боргу, 7429,57 грн. інфляційних вимог та 7000,00 грн. витрат, понесених на правову допомогу адвоката.

Позов мотивовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 00087 від 17.08.2015 р. щодо оплати здійсненого позивачем перевезення.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.06.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.06.2017 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.06.2017 р. розгляд справи відкладено на 11.07.2017 р.

В процесі розгляду даної справи позивач надав суду заяву (вх. № 20859 від 26.06.2017 р.), в якій доводить до відома суду те, що договір перевезення вантажів автомобільним транспортом № 00087 від 17.08.2015 р. та заявка № 00242 від 18.05.2016 р. до даного договору укладені сторонами в спрощений спосіб - шляхом обміну електронними листами; що відповідач на виконання умов договору не здійснював жодних платежів, крім зазначених в позовній заяві.

Відповідач відзиву на позов не надав.

На судове засідання 11.07.2017 р. сторони своїх уповноважених представників не направили.

Позивач звернувся до суду з клопотанням, в якому просить суд розглянути справу без участі свого представника за наявними в матеріалах справи документами (а. с. 33).

Відповідач про причини неприбуття на судове засідання не повідомив, вимоги ухвал господарського суду Харківської області від 07.06.2017 р., та від 27.06.2017 р. не виконав.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: направлено на його юридичну адресу копії ухвал від 07.06.2017 р. та від 27.06.2017 р.

Згідно з залученим до матеріалів справи витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень від 11.07.2017 р. лист з копією ухвали «вручено адресату особисто».

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема зазначено, що Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

За таких обставин, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також те, що неявка на судове засідання відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 17.08.2015 р. між позивачем, як перевізником, та відповідачем, як експедитором, укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом № 00087 р. (далі за текстом - договір; а. с. 12-16), за умовами якого експедитор за дорученням та за рахунок замовника приймає на себе зобов'язання щодо організації перевезення та експедирування вантажів замовника, шляхом залучення транспортного засобу третьої особи (надалі - перевізник), здійснюючого безпосередньо перевезення вантажів на території України, а також країн близького та далекого зарубіжжя.

Кількість та рід вантажу, вантажовідправники, вантажоотримувачі, графік надання транспорту, ціна та валюта платежу, а також інші необхідні умови, передбачені КДТТГ та Статутом автомобільного транспорту України, вказуються в заявках на кожне перевезення (п. 1.1, 1. 4 договору).

Згідно з п. п. 2.1.1-2.1.2, 2.1.8. договору перевізник зобов'язаний у випадку прийняття заявки до виконання, підтвердити цей факт шляхом надання експедитору примірника (копії) заявки та договору зі своєю печаткою засобом факсимального зв'язку або електронною поштою (у форматі JPG, PDF); забезпечити надання під завантаження у вказаний експедитором пункт технічно справного та належним чином обладнаного транспортного засобу в обумовлені сторонами в заявці строки; організувати доставку ввіреного експедитором вантажу у вказаний пункт призначення та передачу його уповноваженій особі в цілості й схоронності в строки, вказані в заявці. А також в обов'язковому порядку поставити печатки в ЦМР або ТТН щодо прийняття вантажу вантажоотримувачем.

Згідно з вимогами п. 2.1.10. договору, перевізник також зобов'язаний на протязі 15 днів після виконання послуг надати весь пакет документів, якими підтверджується виконання послуг: 2 екземпляри договору з мокрими печатками перевізника, 2 заявки з мокрими печатками, 2 екземпляра актів виконаних робіт, оригінал рахунка, а також довідку про президентство (для нерезидентів України).

Відповідно до п. 2.2.5 договору експедитор зобов'язаний провести своєчасний та повний розрахунок після отримання коштів від замовника перевезення, а також всіх оригіналів документів, підтверджуючих виконання послуг зі сторони перевізника, якщо інше не передбачено в заявці, включаючи штрафні санкції (підтверджені документально), якщо такі мали місце.

Розділом 4 договору передбачено, що ціна (сума фрахту) за цим договором договірна та за кожним рейсом обумовлюється в заявці на перевезення, яка є невід'ємною частиною договору.

Валюта платежу: долар США або євро, або російський рубль, або інша валюта (відповідно до заявки та виставленого перевізником рахунку). Заявка є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. 5.1, 5.3 договору платежі та взаємні розрахунки за надані послуги з перевезення вантажів здійснюються шляхом прямого банківського переказу.

Строк оплати за надані послуги - протягом 14 (чотирнадцяти) днів після отримання повного пакету реєстраційних документів та документів, які підтверджують надання послуг, а також коштів від замовника за надані послуги.

Відповідно до п. 10.1 та 10.3 договору останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2015 р.

Після спливу строку дії договору, він пролонгується автоматично на наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін не повідомила в письмовій формі щодо розірвання договору за 30 календарних днів до дати закінчення строку договору.

Матеріали справи також свідчать про те, що між сторонами укладено заявку № 00242 від 18.05.2016 р. (далі за текстом - заявка; а. с. 17), за умовами якої позивач за замовленням відповідача зобов'язався здійснити перевезення вантажу з вантажу за маршрутом: Львів (Україна) - Бобаделла (Португалія).

Умовами заявки передбачено наступне:

дата завантаження - 18-19.05.2016 р.;

вантаж - обладнання;

кількість тон - від 20 до 22;

об'єм - 86 м3;

адреса завантаження - Львів, вул. Зелена, 301 (Україна);

адреса митного оформлення - м. Львів;

кордон перехід - Краковець;

адреса відвантаження - Бобаделла (Португалія);

строк доставки - 26-27.05.2016 р.;

порядок та форма оплати - б/н, 2750 євро до 10 банківських днів за оригіналами документів (акт, рахунок, ЦМР, заявка, договір, статутні документи);

вартість фрахту - 2750 євро;

особливі умови - оформлення вантажу 48 годин. Вихідні та святкові дні не входять до нормативного строку;

марка автомобіля, № автомобіля - «Рено», НОМЕР_3;

водій П.І.Б. - ОСОБА_3, номера телефонів.

Суд констатує, що зазначена заявка містить підписи представників позивача та відповідача та скріплена печатками фізичних осіб-підприємців.

Позивач зазначає, що вказана заявка укладена на виконання умов договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 00087 від 17.05.2015 р.

Разом з тим, суд констатує факт відсутності в заявці № 00242 від 18.05.2016 р. будь-яких посилань на договір перевезення вантажів автомобільним транспортом № 00087 від 17.05.2015 р.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов заявки позивач здійснив перевезення вантажу, про що свідчить залучена до матеріалів справи Міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) б/н від 19.05.2016 р. (а.с. 20), яка містить підписи представників перевізника та отримувача вантажу.

Таким чином, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання щодо перевезення вантажу згідно з заявкою № 00242 від 18.05.2016 р.

З метою оплати наданих послуг перевезення, позивач кур'єрською службою «Нова Пошта» згідно з експрес-накладною № 6359 від 15.06.2016 р. направив на адресу необхідні документи, в т.ч. акт, рахунок № 34 від 06.06.2016 р., Міжнародну товарно-транспортну накладна (CMR) б/н від 19.05.2016 р., заявку.

Дані документи згідно з відомостями веб-сервісу відстежень відправлень «Нова Пошта» були отримані відповідачем особисто 17.06.2017 р.

Таким чином, згідно з умовами заявки № 00242 від 18.05.2016 р., вона мала бути оплаченою до 30.06.2016 р.

Станом на кінцеву дату, коли відповідач був зобов'язаний виконати свої зобов'язання, тобто на 30.06.2016 р.

Згідно з відомостями НБУ офіційний курс гривні по відношення ЄВРО станом на 30.06.2016 р. становив 27,563540

Таким чином, на думку позивача, в перерахунку на гривневий еквівалент відповідач мав сплатити позивачу за перевезення 75799,74 грн.

Однак, відповідач надані позивачем послуги перевезення сплатив лише частково, перерахувавши позивачеві платіжним дорученням № 202 від 30.08.2016 р. (а. с. 19) 10000 грн.

Решта боргу в сумі 65799,74 грн. залишилася несплаченою, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 7429,57 грн. інфляційних за період прострочення з 01.07.2016 р. по 31.03.2017 р.

Також позивач зазначає, що в зв'язку з необхідністю захисту своїх порушених прав з боку відповідача та звернення в зв'язку з цим до суду, він був змушений звернутися до адвоката з метою надання останнім правової допомоги.

Як свідчать матеріали справи, позивач та адвокат Лоза В.М. уклали договір про надання правової допомоги від 10.05.2017 р., предметом якого є надання адвокатом правової допомоги позивачу у спорі, що виник з відповідачем.

Згідно з п. 2.2. договору, за здійснення адвокатом відповідних дій, позивач сплачує йому винагороду в розмірі 7000 грн.

Актом приймання-передачі наданих послуг № 2/05 від 16.05.2017 р. позивач та адвокат Лоза В.М. підтвердили факт надання останнім послуг, визначених умовами вищевказаного договору.

Квитанцією до прибуткового касового ордера № 02/05 від 16.05.2017 р. позивач сплатив на користь адвоката Лози В.М. 7000 грн. за послуги, надані останнім в рамках договору про надання правової допомоги від 10.05.2017 р.

З посиланням на зазначені обставини, позивач також просить суд стягнути з відповідач суму витрат, понесених на правову допомогу адвоката в розмірі 7000 грн.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. мови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 932 ЦК України передбачено, що експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Згідно зі ст. 931 ЦК України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Пунктами 1-4 ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується факт належного виконання позивачем своїх зобов'язань за укладеною між сторонами заявкою № 00242 від 18.05.2016 р.

Строк виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати послуг перевезення, вказаний в заявці № 00242 від 18.05.2016 р., та становить 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів.

Як вже було зазначено вище, оригінали документів відповідач отримав від позивача 17.06.2016 р., тобто був зобов'язаний здійснити оплату послуг перевезення до 30.06.2016 р., проте, оплату в повному обсязі не здійснив, сплативши лише 10000 грн.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про порушення з боку відповідача своїх зобов'язань, та необхідність стягнення решти заборгованості в судовому порядку.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Як свідчить заявка № 00242 від 18.05.2016 р., сума фрахту в ній визначена в іноземній валюті, та становить 2750 Євро.

Таким чином, в даному випадку зобов'язання відповідача зі сплати послуг перевезення визначені в іноземній валюті - ЄВРО.

В пункті 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зокрема зазначено, що у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

За таких обставин, оскільки відповідач має перед позивачем зобов'язання, визначене в іноземній валюті, розмір позовних вимог в гривневому еквіваленті має бути визначений станом на день подання позивачем позову в межах даної справи.

Відповідно до штампу вхідної кореспонденції господарського суду Харківської області, позов в межах даної справи надійшов до суду 06.06.2017 р.

Згідно з відомостями НБУ, розміщеними на офіційному сайті останньої в мережі Інтернет, офіційний курс гривні по відношенню до ЄВРО станом на 06.06.2016 р. становив 2947.9328 ЄВРО за 100 гривень.

Як вже було зазначено вище, відповідач частково сплатив вартість здійсненого позивачем перевезення, перерахувавши останньому 10000 грн. платіжним дорученням № 202 від 30.08.2016 р., що з урахуванням офіційним курсом НБУ станом на день проведення платежу становило 351,24 ЄВРО.

Таким чином, арифметичний перерахунок вартості здійсненого позивачем перевезення в гривневий еквівалент, з урахування часткової оплати яку здійснив позивач за таке перевезення, свідчить про те, що вартість такого перевезення станом на 06.06.2017 р. в гривневому еквіваленті становить 70713,83 грн. ( (2750-351,24) Х 29,479328 = 70713,83 )

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що згідно з вимогами ст. 83 ГПК України, суд при винесенні рішення позбавлений права вийти за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання на адресу суду не надходило, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 65799,74 грн. основного боргу.

Щодо вимоги позивача стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пунктах 3.1 - 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», зокрема зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд констатує, що відповідач дійсно прострочив виконання свого зобов'язання з оплати послуг перевезення за заявкою № 00242 від 18.05.2016 р.

Згідно з позовом, позивач здійснив перерахунок заборгованості станом на час, коли зобов'язання мало бути виконане (30.06.2016 р.), в гривневий еквівалент, та здійснив нарахування інфляційних за період прострочення з 01.07.2016 р. по 31.03.2017 р.

Однак, як вже було зазначено вище, відповідач має перед позивачем зобов'язання, визначене не в гривні, а в іноземній валюті - ЄВРО. Перерахунок заборгованості з ЄВРО в гривню станом на час, коли зобов'язання мало бути виконано відповідачем, суперечить положенням ст. 533 ЦК України, яка визначає, що такий перерахунок має проводитися виключно на день платежу.

Зокрема, згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в п. 8.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а також в Постанові ВСУ від 26.01.2016 р. у справі 6-771цс-15, правова позиція якого, з урахуванням вимог ст. 111-28 ГПК України, є обов'язковою для судів при застосуванні норм права в подібних правовідносинах.

Суд також констатує та враховує факт відсутності між сторонами будь-яких домовленостей стосовно того, що визначена ними сума зобов'язання в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим.

З урахуванням викладеного, а також того, що зобов'язання відповідача перед позивачем визначене не в гривні, а в іноземній валюті - ЄВРО, доводи позивача про можливість нарахування інфляційних за прострочення виконання зазначений зобов'язань є безпідставними та такими, що суперечать вищезазначеним положенням закону, а в позові про стягнення таких інфляційних слід відмовити.

Щодо стягнення 7000,00 гривень адвокатських послуг суд зазначає наступне:

Як вже було зазначено вище, 10.05.2017 р. між позивачем (довіритель) та адвокатом Лоза Віктором Миколайовичем (повірений, свідоцтво НОМЕР_4 від 16.05.2008 р., ордер № 029221 від 10.05.2017 р.) предметом якого є надання адвокатом правової допомоги позивачу у спорі, що виник з відповідачем.

Згідно з п. 2.2. договору, за здійснення адвокатом відповідних дій, позивач сплачує йому винагороду в розмірі 7000 грн.

Актом приймання-передачі наданих послуг № 2/05 від 16.05.2017 р. позивач та адвокат Лоза В.М. підтвердили факт надання останнім послуг, визначених умовами вищевказаного договору.

Квитанцією до прибуткового касового ордера № 02/05 від 16.05.2017 р. позивач сплатив на користь адвоката Лози В.М. 7000 грн. за послуги, надані останнім в рамках договору про надання правової допомоги від 10.05.2017 р.

Саме зазначену суму позивач просить суд стягнути з відповідача.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначено склад судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розподіл господарських витрат унормовано статтею 49 ГПК України, якою, зокрема, встановлено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В пункті п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", зокрема зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Разом з тим, в п. 6.5. зазначеної постанови також зазначено, що розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката в межах даної справи, суд враховує той факт, що з юридичної точки зору спір по даній справі не є складним. З урахуванням зазначених обставин, а також того що адвокат є кваліфікований фахівець в галузі права, суд вважає, що юридичній супровід справи міг не потребувати вчинення ним певних дій та втрати такого обсягу часу, які зазначені в договорі та акті приймання-передачі наданих послуг як фактично вчинені адвокатом за певні проміжки часу. Суд також враховує якість наданих адвокатом позивачу юридичних послуг. Суд враховує той факт, що акт приймання-передачі наданих послуг № 2/05 від 16.05.2017 р. був підписаний сторонами ще до моменту звернення позивача до суду з позовом по даній справі, тобто в той час, коли не було відомо, чи прийме взагалі суд підготовлений адвокатом позов до свого провадження, чи поверне через можливі його недоліки. Суд зазначає, що адвокат жодного разу не прибув на судове засідання по даній справі з метою захисту прав та інтересів позивача.

З урахуванням викладеного, суд вважає розумно необхідним розміром суми, яка підлягає сплаті за послуги адвоката з метою представництва інтересів позивача в межах даної справи - 3500 грн.

Саме зазначена сума адвокатських послуг, з урахуванням вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а в решті позову про її стягнення слід відмовити з вищезазначених обставин.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме, в сумі 1437,67 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 80, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1; ІПН: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2; ІПН: НОМЕР_2) 65799,74 грн. основного боргу, 3500 грн. витрат на послуги адвоката, 1437,67 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.07.2017 р.

Суддя О.І. Байбак