КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2017 р. Справа№ 927/14/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Іоннікової І.А.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Паламарчук А.Ю. - представник за довіреністю № 944/9.1/22-17 від 31.01.2017;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017

у справі № 927/14/17 (суддя - Лавриненко Л.М.)

за позовом Міністерства юстиції України

до Комунального лікувально-профілактичного закладу Семенівська центральна районна лікарня

про відшкодування збитків 54 445,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство юстиції України (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області до Комунального лікувально-профілактичного закладу Семенівська центральна районна лікарня (надалі - відповідач) про стягнення з відповідача -54 445,06 грн збитків, завданих виконанням рішення Європейського суду з прав людини у справі ПМП "Фея" та інші проти України.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 (повне рішення підписано 16.02.2017) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення у даній справі повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження у складі суддів: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. та призначено до розгляду на 17.05.2017.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

04.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Справа розглядалась різними складами суду.

У зв'язку з перебуванням суддів Майданевича А.Г. та Суліма В.В. з 10.07.2017 у відпустці, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.07.2017, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гончаров С.А., Іоннікова І.А., вказана судова колегія ухвалою від 11.07.2017 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження та розглянула її по суті спочатку, ухваливши постанову.

Представник позивача в судовому засіданні 11.07.2017 апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання 11.07.2017 не з'явився. Про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Разом з цим, 07.07.2017 на адресу Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги у даній справі без участі відповідача. Дане клопотання було задоволено судом апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17 задоволено позов Відкритого акціонерного товариства «Чернігівторгбуд» та стягнуто з Семенівської центральної районної лікарні 22003,00 грн боргу, 220,03 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

16.02.2004 на виконання рішення від 03.02.2004 у справі № 15/358/17 видано наказ про примусове виконання.

Так, внаслідок тривалого невиконання зазначеного рішення, Відкрите акціонерне товариство «Чернігівторгбуд» звернулось до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 21.02.2013 у справі ПМП «ФЕЯ» та інші проти України за заявою №27617/06 та 126 інших заяв Європейським судом визнано надмірну тривалість невиконання рішень національних судів, винесених на користь заявників, в тому числі за заявою № 35243/08, поданою ВАТ «Чернігівторгбуд», у зв'язку з невиконанням ухваленого на його користь рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17 за позовом заявника до Семенівської районної лікарні про стягнення коштів; встановлено порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та ст.1 Першого протоколу Конвенції; ст.13 Конвенції; постановлено, що держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців: 3000 (три тисячі) євро спільно заявникам у заявах № 32178/09 та № 50804/09; 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у додатку 1 (в тому числі ВАТ «Чернігівторгбуд»), та 1500 (одна тисяча п'ятсот) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу. Зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини Міністерством юстиції України перераховано Державній виконавчій службі України грошові кошти на загальну суму 54 445,06 грн, згідно з платіжними дорученнями: № 3895 від 11.10.2013 на суму 367,82 грн з призначенням платежу «пеня зг.Рішення Євросуду Спр.27617/06 від 21.02.13 «ПМП ФЕЯ та ін.проти Укр». Вимога ДВ № 13-586/11 від 10.09.13 ВАТ «Чернігівторгбуд» Кред.Заб, № 1498 від 02.09.2013 - 31 736,21 грн з призначенням платежу «грн. екв.3000 євро на 02.09.13 Ріш.Єврос. С.27617/06 від 21.02.13 «ПМП ФЕЯ» П ВП №37116150 ВАТ «Чернігівторгбуд» (кред.заб) та №220 від 20.05.2014 - 22 341,03 грн з призначенням платежу «Вик. Ріш.Єврос.С.27617/06 від 21.02.13 «ПМП ФЕЯ та інші проти Укр.» ВДВ 586/11 Борг Р. госп.с.Черніг.обл. від 03.02.04 ВАТ «Чернігівторгбуд», для подальшої їх виплати Відкритому акціонерному товариству «Чернігівторгбуд». Копії вказаних платіжних доручень надані до матеріалів справи.

Судом першої інстанції було правомірно встановлено, що платіжним дорученням № 4162 від 12.08.2014, Державна виконавча служба України перерахувала Відкритому акціонерному товариству «Чернігівторгбуд» 54445,06 грн, як погашення боргу по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №27617/06 від 21.02.2013.

Так, звертаючись з позовом у даній справі Міністерство юстиції України зазначило про порушенням відповідачем норм Конституції України, цивільного законодавства та зволікання із виконанням рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004, що зумовило звернення ВАТ «Чернігівторгбуд» до Європейського суду з прав людини, та що у свою чергу спричинило негативні наслідки у вигляді нанесення збитків державі в сумі 54 445,06 грн.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги Міністерства юстиції України щодо стягнення з Комунального лікувально-профілактичного закладу Семенівська центральна районна лікарня 54445,06 грн збитків, завданих Державному бюджету внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини є безпідставні і задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим такий висновок місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до вимог ст. 46 вищевказаної Конвенції.

Відповідно до ст. 3, 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України у 3-місячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у рішенні.

За приписами частини 5 статті 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", орган представництва зобов'язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України

Органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень (ст. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»», таким органом є Міністерство юстиції України.

Як вбачається з наданих відповідачем до матеріалів справи статутів Комунального лікувально-профілактичного закладу Семенівська центральна районна лікарня, в редакції 1997, 2004, 2007, 2012 років, Семенівська центральна районна лікарня є закладом охорони здоров'я - комунальним унітарним некомерційним підприємством, що надає медичні послуги населенню. Підприємство здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку. Встановлена статутом мета діяльності відповідача - надання медичних послуг населенню для досягнення соціальних та інших результатів за рахунок коштів державного / місцевого / регіонального бюджету та відповідно до укладених договорів (без отримання прибутку). Фінансування діяльності Семенівської центральної районної лікарні здійснюється фінансовим управлінням райдержадміністрації за рахунок районного бюджету, передбаченого на охорону здоров'я.

Таким чином, Комунальний лікувально-профілактичний заклад Семенівська центральна районна лікарня є бюджетною установою, фінансування якої здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.

За приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (чинному на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження" чинному на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, державні виконавці мають будь-якими не забороненими законодавством способами виконувати рішення суду, що набрало законної сили, у чітко встановлений Законом України «Про виконавче провадження» строк, необхідний для виконання остаточного судового рішення.

Приписами статті 30 цього Закону України «Про виконавче провадження», у зазначеній редакції було визначено, що державний виконавець вчиняє дії, спрямовані на добровільне виконання рішення національного суду у встановлений постановою строк, який відповідно до статті 24 цього Закону не може перевищувати семи днів.

Згідно статті 25 вказаного Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника.

Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», яка набрала чинності з 19.08.2011. Вказаною постановою було визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідності до п. 24,25 вказаної постанови, виконання рішень про стягнення коштів з рахунків боржника, відкритих в органах Казначейства, здійснює державний виконавець у порядку та на підставі виконавчих документів. Державний виконавець виносить протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає, зокрема, про необхідність самостійного виконання боржником рішення про стягнення коштів з його рахунків і подання відповідних підтверджуючих документів або подання боржником повідомлення про коди програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету (коди тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів) і економічної класифікації видатків бюджету, за якими здійснюватиметься безспірне списання коштів з його рахунків, чи реквізитів рахунків, на яких наявні кошти для безспірного списання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказ, виданий на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17, неоднаразово пред'являвся на виконання до Державної виконавчої служби Семенівського районного управління юстиції.

Із наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що 23.11.2010 було відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 № 15/358/17 та винесена постанова про арешт коштів на рахунках боржника в межах суми боргу по КЕКВ2143.

Так, листом від 15.11.2010, відповідач повідомив Державну виконавчу службу, що за останні 5 років за КЕКВ 2143 кошти не планувались у зв'язку з тим, що фінансування галузі охорони здоров'я обмежено, про борг перед ВАТ «Чернігівторгбуд» відомо голові райдержадміністрації, фінансовому управлінню. У зв'язку з недостатністю фінансування винайти кошти для сплати боргу було неможливо. На 2010 рік в кошторисі лікарні по КЕКВ 2140 (2143) кошти не заплановано.

Фінансове управління Семенівської районної державної адміністрації листом від 15.02.2011 № 84 та Управління Державного казначейства у Семенівському районі листом від 10.02.2011 № 19-17-3-03/135, повідомили відділ Державної виконавчої служби Семенівського районного управління юстиції, що на 2011 рік у річному кошторисі кошти на капітальний ремонт Семенівській центральній районній лікарні не заплановані, кошти на рахунках за відповідним КЕКВ відсутні.

У зв'язку з чим, платіжна вимога № 9 від 30.05.2011, яка була виставлена відділом Державної в виконавчої служби Семенівського районного управління юстиції була повернута 31.05.2011 Управлінням Державного казначейства у Семенівському районі без виконання у зв'язку з відсутністю кошторисних призначень по КЕКВ 21.43.

31.05.2011 відділом Державної виконавчої служби Семенівського районного управління юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з відсутністю у боржника майна (в тому числі кошти), на яке може бути звернено стягнення.

Підтвердженням відсутності коштів на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17, є наявні в матеріалах справи кошториси Семенівської центральної районної лікарні за 2006-2013 роки, які затверджені Семенівською районною державною адміністрацією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45 було внесено зміни до постанови від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» та викладено в новій редакції порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який набрав чинності з 06.02.2013.

Пунктом 24 порядку, в редакції з 06.02.2013, було визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що 05.12.2013 ПАТ «Чернігівторгбуд» листом № 741 звернулось до Управління Державної казначейської служби України у Семенівському районі Чернігівської області із заявою про прийняття до виконання наказу № 15/358/17 Господарського суду Чернігівської області.

Разом з цим, 07.05.2014 в кошторис відповідача на 2014 рік було внесено зміни та передбачені кошти в сумі 22 003 грн по коду 150114 на проведення невідкладних відновлювальних робіт, будівництво та реконструкція лікарень, що підтверджується наданими відповідачем до матеріалів справи довідками про зміни до кошторису на 2014, довідки про зміни до плану спеціального фонду бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків ) на 2014 рік.

Листом від 29.05.2014 ПАТ «Чернігівторгбуд» повідомило Управління Державної казначейської служби України у Семенівському районі Чернігівської області про зміну банківських реквізитів для перерахування стягувачу суми боргу за рішенням суду, а саме: отримувач Публічне акціонерне товариство «Чернігівторгбуд», код 01547657, рахунок 2070 банк «Демарк» у м. Чернігові, МФО 353575.

29.05.2014 рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17 було виконано відповідачем повністю та кошти в сумі 22341,03 грн були перераховані стягувачу, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень № 11 від 29.05.2014 на суму 118 грн, № 12 від 28.05.2014 на суму 220,03 грн, № 13 від 28.05.2014 на суму 22003,00 грн; наказом Господарського суду Чернігівської області від 16.02.2004 у справі № 15/358/17 з відміткою Управління Державної казначейської служби України у Семенівському районі Чернігівської області на зворотньому боці про його виконання; листом Управління Державної казначейської служби України у Семенівському районі Чернігівської області від 11.11.2014 № 05-06/548 (а.с. 54-56).

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно встановив, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17 було виконано в повному обсязі 29.05.2014, тобто до дати виконання позивачем рішення Європейського суду з прав людини №27617/06 від 21.02.2013, яке було виконано фактично 12.08.2014, коли кошти були перераховані безпосередньо стягувачу ПАТ «Чернігівторгбуд». Отже, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Разом з цим, суд першої інстанції правомірно зазначив, що поданий ПАТ «Чернігівторгбуд» до Європейського суду з прав людини позов обґрунтовано саме тривалим невиконанням рішення національного суду, наказ на примусове виконання якого знаходився в органі Державної виконавчої служби, який зобов'язаний був вчинити необхідні заходи для виконання рішення національного суду.

Підставою для стягнення з держави Україна на користь ПАТ «Чернігівторгбуд» коштів було рішення Європейського суду з прав людини, під час прийняття якого було тривале невиконання рішень, ухвалених на користь заявника, в результаті чого було порушено статтю 13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого він міг би отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Таким чином, враховуючи, що примусове виконання рішення національного суду здійснювалось органом Державної виконавчої служби, рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004 у справі № 15/358/17 було виконано в повному обсязі 29.05.2014, тобто до дати виконання позивачем рішення Європейського суду з прав людини №27617/06 від 21.02.2013, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність вини відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між шкодою в розмірі 31736,21 грн, що складає гривневий еквівалент 3000 євро на 02.09.2013 згідно з рішенням Євросуду Спр.27617/06 від 21.02.13 «ПМП ФЕЯ та ін. проти України, яка є компенсацією будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат та шкодою в розмірі 22341,03 грн, яка була сплачена на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004, та діями відповідача .

Також відсутня вина відповідача та причинно-наслідковий зв'язок між шкодою в сумі 367 грн 82 коп та виною відповідача, оскільки пеня в сумі 367 грн 82 коп була сплачена ПАТ «Чернігівторгбуд» з вини позивача у зв'язку з несвоєчасним виконанням ним рішення Європейського суду з прав людини №27617/06 від 21.02.2013 .

Отже, тривале невиконання рішення суду, що набрало законної сили, не залежало від волі, дій чи бездіяльності боржника. При цьому, із встановлених обставин не вбачається наявності вини Комунального лікувально-профілактичного закладу Семенівська центральна районна лікарня у тривалому невиконанні органами державної влади України рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.02.2004, винесеного на користь ПАТ «Чернігівторгбуд», а також причинного зв'язку між діями лікарні і шкодою, заподіяною органами державної влади України внаслідок тривалого невиконання вказаного судового рішення.

В цій частині суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта, що обов'язок виконання рішення покладався саме на відповідача протягом усього строку існування заборгованості за рішенням, а обов'язок органу державної виконавчої служби з примусового виконання вказаного рішення був похідним та виник внаслідок фактичного ухилення відповідача від виконання покладених на нього законодавством України обов'язок, суд апеляційної інстанції зазначає, що таке твердження апелянта є необґрунтованим, та таким, що суперечить правовій природі примусового виконання рішення суду.

Оскільки виконання судового рішення фактично поділяється на дві стадії: добровільного виконання (після прийняття рішення, звернення до органів виконавчої служби та надання особі строку для добровільного виконання судового рішення в межах порушеного виконавчого провадження) та примусове виконання рішення суду, а разі невиконання (з будь-яких причин) такого судового рішення боржником в добровільному порядку. При цьому, суть примусового виконання рішення полягає в тому, що рішення повинно бути виконано, незважаючи на дійсні наміри боржника щодо повернення або неповернення суми стягнення. І саме на державу покладений обов'язок здійснення всіх можливих заходів спрямованих на виконання судового рішення (і Міністерству юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує організацію примусового виконання рішень судів, по це має бути достеменно відомо).

Тоді як невиконання судових рішень в примусовому порядку свідчить про відсутність дієвого механізму в державі щодо виконання судових рішень. Саме вказана обставина встановлена за результатами розгляду заяви №27617/06 в Європейському суду з прав людини у справі ПМП «ФЕЯ» та інші проти України.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з Комунального лікувально-профілактичного закладу Семенівська центральна районна лікарня 54445,06 грн збитків, завданих Державному бюджету внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини правомірно відхилені судом першої інстанції.

Право на звернення з відповідним позовом передбачено ч. 5 ст. 12 ЗУ Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов'язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що не підлягає до застосування у даній справі положення ст. 1199 ЦК України. Оскільки, як зазначалось раніше, відповідач суму боргу у розмірі 22341,03 грн, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень № 11 від 29.05.2014 на суму 118 грн, № 12 від 28.05.2014 на суму 220,03 грн, № 13 від 28.05.2014 на суму 22003,00 грн сплатив в повному обсязі (по оплати позивачем).

Тоді як компенсація матеріальної і моральної шкоди в розмірі 31736,21 грн, що складає гривневий еквівалент 3000 євро на 02.09.2013 згідно з рішенням Євросуду Спр.27617/06 від 21.02.13 «ПМП ФЕЯ та ін. проти України було стягнуто з держави за тривале невиконання, зокрема, рішення ухваленого на користь заявника (з комунального підтриємства, яке фінансується з державного та місцевого бюджетів), в результаті чого було порушено статтю 13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого він міг би отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. А тому, вказана компенсація правомірно була покладена саме на державу, в даному випадку, в особі Міністерства юстиції України.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема в частині недопуску представника позивача до участі в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції при недопуску представника позивача до участі в судових засіданнях було зазначено, що відповідно до ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Разом з цим, відповідно до п. 1,15 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 , Міністерство юстиції України (Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України; Мін'юст є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи довіреністю від 29.12.2016 № 10099/9/32-16 Міністерство юстиції України уповноважило Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області представляти інтереси Міністерства юстиції України в судах загальної юрисдикції.

При цьому, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що статтею 245 Цивільного кодексу України передбачено, що довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім довіреності на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо), яка може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що дана норма матеріального права не передбачає виключень для окремих державних установ.

Окрім цього суд першої інстанції вірно вказав, що, зокрема, у довіреності № 7-10/94 від 12.01.2017, яка видана ОСОБА_4 начальником Головного територіального управлінням юстиції у Чернігівській області, на право представлення інтересів Міністерства юстиції України, відсутні посилання на те, що вона видана в порядку передоручення. Також вказана довіреність, в порушення ст. 245 Цивільного кодексу України, не посвідчена нотаріально. А тому судом правомірно не було допущено представників Головного територіального управлінням юстиції у Чернігівській області, оскільки вказана юридична особа не є стороною у справі.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, що як позовна заява, так і всі пояснення та клопотання (які надсилались на адресу суду) від імені позивача у даній справі підписувались уповноваженою саме Міністерством юстиції України особою, а тому доводи апелянта про порушення в цій частині норм процесуального права є необґрунтованими, а недопуск представника позивача в якості представника сторони на судові засідання в суді першої інстанції відбулося через недотримання саме позивачем норм матеріального та процесуального права. Крім того, судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд справи саме для усунення вказаного.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 у справі № 927/14/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 у справі № 927/14/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/14/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

І.А. Іоннікова