ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р. Справа № 914/515/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого - судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Н.М. Кравчук

- О.І. Матущак

Розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення господарського суду Львівської області від 29.05.2017р.

у справі № 914/515/17

за позовом: Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі уповноваженого органу

позивача 1: Міністерства оборони України

позивача 2: Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат»

до відповідача: ФОП ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України

про: визнання недійсним договору та повернення майна

З участю представників :

від прокуратури - Кавелін С.М. - посвідчення №047121 від 16.06.2017р.)

від позивача 1 - Попович Ю.І. - представник (довіреність №220/425/д від 22.12.2016р.)

від позивача 2 - не з'явився.

від відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6 - представники (довіреність №б/н від 30.03.2017р.)

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Львівської області від 29.05.2017р., суддя Манюк П.Т., у задоволенні позову було відмовлено повністю. Стягнуто з військової прокуратури Західного регіону України на користь Державного бюджету України 6580,71 грн. судового збору.

З даним рішенням не погодилося Міністерство оборони України і оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Військова прокуратура Західного регіону України подала відзив не апеляційну скаргу в якому просить скасувати рішенняу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

ФОП ОСОБА_2 подала заперечення на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 29.05.2017р. у справі №914/515/17 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач-1) та державного підприємства "Львівський військовий лісокомбінат" (позивач-2) з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про визнання недійсним договору 29 вересня 2005 року та повернення майна. Підставою позову, на думку прокуратури є реалізація спірного нерухомого майна без дозволу Міністерства оборони України.

Відповідач щодо позову заперечував та подав клопотання про застосування строків позовної давності.

30.07.2005 у газеті "За вільну Україну" була розміщена інформація про продаж майна позивача-2 на аукціоні.

29 вересня 2005 року між державним підприємством "Львівський військовий лісокомбінат" та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомості на аукціоні на Прикарпатській універсальній товарній біржі, а саме незавершеного будівництвом цеху лущеного шпону загальною площею 2 316,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами договору продавець (позивач-2) зобов'язується передати у власність покупця (відповідача) незавершений будівництвом цех лущеного шпону загальною площею 2 316,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а покупець зобов'язується прийняти вказану нерухомість і сплатити ціну відповідно до умов, що зазначені в цьому договорі (п. 1.1. договору). Право власності на майно переходить до покупця з моменту після повної оплати вартості об'єкта (п. 1.2. договору).

Передача майна здійснена за актом № 2 приймання-передачі незавершеного будівництвом цеху лущеного шпону від 03.10.2005.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016 у справі № 3-291гс 16 виклав наступну правову позицію: "Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК. Отже, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину".

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі, коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 317, 326 ЦК України власникові належать права водіння, користування та розпоряджання своїм майном. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до статті 113, 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, спрямовує та координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) відчужувати, віддавати в заставу майнові об'єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

Декретом Кабінету Міністрів України "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" від 15.12.1992 № 8-92 (чинного на момент укладення спірного договору) розмежовано повноваження міністерств та Фонду державного майна України щодо управління майном підприємств, та такі повноваження покладено на міністерства. Тимчасовим Положенням про Фонд державного майна України, що затверджене постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ не передбачено право Фонду державного майна України та його регіональних відділень надавати згоду на відчуження майна державних підприємств, функції по управлінню майном яких надано відповідним міністерствам.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання державного підприємства "Львівський лісокомбінат".

Згідно зі статутом позивача-2, підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо основних засобів та інших видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно пунктів 4.6.10, 4.6.11 "Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.1997 № 1153, особливим способом засвідчення документа після його підписання є затвердження. Документ затверджується відповідними органами або посадовими особами, до компетенції яких належить вирішення питань, викладених у цих документах. Затвердження документа здійснюється за допомогою грифа затвердження або виданням розпорядчого документа.

Аналогічна норма вміщена в "Інструкції з діловодства у Збройних Силах України", затвердженій наказом міністра оборони України від 11.11.1998 № 400, згідно п. 3.7.9 якої "особливим способом засвідчення документа після його підписання є затвердження. Документ затверджується відповідними органами або посадовими особами, до компетенції яких належить вирішення питань, викладених у цих документах. Затвердження документа здійснюється за допомогою грифа затвердження або видання розпорядчого документа."

Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор та позивачі вказують, що спірне нерухоме майно було реалізовано без дозволу Міністерства оборони України.

Позивач-2 у 2004 році підготував "Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" і може бути джерелом погашення податкового боргу" та звернувся до Міністерства оборони України щодо його затвердження.

За результатами розгляду Переліку і доданих документів перший заступник міністра оборони України - керівник апарату міністерства оборони України генерал-полковник ОСОБА_7 листом від 19.11.2004 №303/1/4/3176 звернувся до міністра оборони України генерала армії України ОСОБА_8 з пропозицією "надати дозвіл на зняття з обліку та реалізацію " позивачем-2 майна (в т. ч. - незавершеного будівництвом цеху лущеного шпону). Міністр оборони України генерал армії ОСОБА_8 розглянув дану пропозицію та видав розпорядження (директиву) від 03.12.2004 № 9553/3: "3 пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком." Після цього першим заступником міністра оборони України - керівником апарату міністерства оборони України генерал-полковником ОСОБА_7 03.12.2004 було затверджено зазначений Перелік.

Дані обставини не заперечувались в судовому засіданні ні прокуратурою, ні представниками позивачів.

Отже, Міністр оборони України, як уповноважена посадова особа, надав дозвіл (згоду) на зняття з обліку та реалізацію спірного майна і доручив першому заступнику міністра оборони України - керівнику апарату міністерства оборони України генерал-полковнику ОСОБА_7 (як уповноваженій та відповідальній за виконання особі) "підготувати необхідні документи встановленим порядком". Першим заступником міністра оборони України - керівником апарату міністерства оборони України генерал-полковником ОСОБА_7 03.12.2004 було затверджено "Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" і може бути джерелом погашення податкового боргу". Тобто, уповноваженою особою було виконано доручення міністра підготувати документи щодо зняття з обліку та реалізації майна у встановленому порядку.

За таких обставин справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відчуження майна було здійснено позивачем-2 за згодою наданою уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України відповідно до вимог діючого на той час законодавства України.

Про відповідність спірного договору вимогам чинного на той час законодавства зазначено також у поясненнях представника третьої особи - Кабінету Міністрів України та в листі Міністерства юстиції України від 20.04.2017 № 15151/3854-0-4-17/9(т.1,а.с.128-131, 200-202).

Відповідачем було подано до суду заяву про застосування позовної давності. Як зазначено в п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в процесі розгляду справи судом першої інстанції було встановлено наявність згоди Міністерства оборони України на відчуження спірного майна, тобто відсутнє порушення законодавства, підстав для застосування позовної давності суд обгрунтовано не знайшов.

За таких обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та повернення майна слід відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянтом бездоказово зазначено, що при вчиненні спірного правочину позивач-2 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Однак, апеляційний суд вказує, що прокурором в позовній заяві не було зазначено такої підстави для визнання правочину недійсним, дані обставини не досліджувались судом першої інстанції, а тому відповідно до вимог ст.. 101 ГПК України не приймаються та не розглядаються в апеляційній інстанції.

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 29.05.2017р. по справі №914/515/17 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення господарського суду Львівської області від 29.05.2017 року у справі №914/515/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Міністерства оборони України - без задоволення.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати в господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя О.Л. Мирутенко

Судді: Н.М. Кравчук

О.І. Матущак

«Повний текст постанови виготовлено 11.07.2017р.»