РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017Справа №910/5392/17

За позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи"
простягнення 2 172,39 грн.
Суддя Борисенко І.І.

Представники за позовом:

від позивача - Чеботарьова І.Г., за довіреністю;

від відповідача - Сергієнко Р.В., представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" про стягнення 1 165,27 - 3% річних 1 007,12 грн. - пені.

Позовні вимоги позивача мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі - продажу природного газу №16-130-РО від 30.12.2015 щодо здійснення своєчасної оплати.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив, з наступних підстав:

- вимога Позивача про сплату 3% річних за нібито користування його коштами не відповідає вимогам ст.ст. 536, 625 ЦКУ України, статті 19(1) Закону України «Про теплопостачання» та Постанови КМУ № 217 від 18.06.2014р., оскільки кошти по оплаті поставленого природного газу для постачання населенню надходять на рахунки із спеціальним режимом використання поза господарської волі Відповідача;

- спільні протокольні рішення як різновид розрахунків між Позивачем та Відповідачем відповідно до п.2, ст. 604 ЦКУ та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20, є новацією умов договору, що, відповідно до вимог до п.2 ст.604 ЦКУ тягне за собою припинення господарських відносин на суму, на яку здійснено розрахунок згідно окремого протокольного рішення, а отже не тягнуть за собою будь-яких господарських санкцій в частині таких розрахунків.

- позивачем заявлено позовні вимоги при відсутності боргу за поставлений природний газ та абсолютної відсутності та недоведеності завданої Відповідачем Позивачу майнової шкоди в наслідок нібито неналежного виконання договору № 16-130-РО від 30.12.2015р.;

- вимога Позивача про стягнення 3% річних не відповідає умовам договору, ст.ст.217 та 231 ГКУ, статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», які передбачають застосування в господарських відносинах штрафних санкцій та 3% річних тільки в разі, якщо вони прямо передбачені умовами договору.

Також, у поданому відзиві клопотав про зменшення пені на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, у зв'язку наявністю значної заборгованості бюджетних споживачів і населення за газ, їх неплатоспроможністю тощо.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (Продавець) та Дочірнім підприємством «КиївГазЕнерджи» (Покупець) укладений договір №16-130-РО на купівлю-продажу природного газу (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2016 році природний газ (надалі - газ), а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ на умовах цього Договору.

Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі газу після підписання актів приймання-передачі. (Пункт 3.1 Договору).

Згідно з п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для подальшої реалізації релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).

Згідно з п. 3.3 Договору не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість, продавець не пізніше 13-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що оплата плановий обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Відповідно до п. 6.2 Договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором купівлі продажу.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На виконання умов Договору Позивач поставив протягом січня - вересня 2016 року, а Відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 430 520,02 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016, від 30.04.2016, від 31.05.2016, від 30.06.2016, від 31.07.2016, від 31.08.2016, від 30.09.2016.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором у частині строків оплати за поставлений газ.

Стосовно заперечень відповідача щодо залежності настання строку оплати за газ від виконання товариством обов'язків, встановлених пунктом 3.3 Договору, а, отже, відсутності з боку підприємства порушення грошового зобов'язання судом вказується, що положення договору не ставлять зобов'язання оплатити фактично поставлений газ у залежність від повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу. Несвоєчасне повернення товариством актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст. 526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст. 640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 30.09.2016, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного виконання (п.11.1. Договору в редакції додаткової угоди №1).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі не виконання Покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити Продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 Договору встановлена позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) тривалістю у шість місяців.

Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

Так, стаття 258 ЦК України визначає для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 2 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Таким чином, Цивільним кодексом України встановлена недійсність правочину в частині скорочення позовної давності в один рік, що застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Отже, у відповідності до чинного законодавства України пункт Договору 9.3. є нікчемним.

Така ж правова позиція викладена в п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (нарахування пені) відповідно до умов пункту 7.2. Договору та захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з положеннями пункту 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши розрахунки пені (за період з 26.04.2016-28.04.2016) за невиконання відповідачем грошового зобов'язання за спожитий в березні 2016 року природний газ, суд визнає його вірним, а відтак дійшов висновку про наявність підстав для стягнення пені в розмірі 1007,12 грн.

У задоволенні клопотання про зменшення розміру пені судом відмовляє, виходячи з наступного.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків і за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно із ст. 233 ГК у разі коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору.

Зокрема, сума неустойки (штрафу, пені), яка передбачається в договорі, має бути розумною.

З системного аналізу вищевикладеного, враховуючи, що позивачем за умовами договору нараховано пеню за подвідною обліковою ставкою, у зв'язку з чим розмір пені заявлений до стягнення порівняно з загальною сумою заборгованості є невеликим, при цьому пеню нараховано лише за березень 2016 за три дні прострочення, оскільки відповідачем не представлено жодних доказів на обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені, а також оскільки судом не встановлено винятковості даного випадку, виходячи з інтересів сторін суд відмовляє у задоволенні заявленого клопотання про зменшення розміру пені.

Крім того, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, оскільки це порушить принцип рівності сторін та об'єктивного очікування сторін на отримання компенсації за порушені зобов'язання.

Посилання відповідача на те, що оскільки кошти за спожитий природний газ для постачання населенню надходили на рахунки із спеціальним режимом використання із застосуванням вимог постанови КМУ №217 та що частина боргу за газ була погашена на виконання спільних протокольних рішень на виконання постанови КМУ №20, судом визнається необґрунтованим, в силу наступного.

Підставою для подання позову є неналежне виконання Відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газ для релігійних організацій, а не для населення.

За зазначеним договором спільні протокольні рішення на виконання постанови КМУ №20 позивач не підписував. Зворотного матеріали справи не містять, а борг за спожитий газ був погашений відповідачем не державними, а власними коштами.

Посилання Відповідача на виконання ним постанови КМУ від 18.06.2014 № 217, як на підставу для відмови у позові є необґрунтованим.

Виконання цієї постанови жодним чином не звільняє господарюючий суб'єкт від виконання зобов'язання за укладеними договорами та не звільняє від відповідальності, встановленої такими договорами за невчасні розрахунки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання грошового зобов'язання за договором, позивачем правомірно пред'явлено вимогу про стягнення 3% річних.

Так, згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Суд встановив, що доданий до позовної заяви арифметичний розрахунок 3% річних є невірним. Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що позивачем помилково визначено початок періоду нарахування за січень 2016 року - 25-е число, яке за умовами договору є останнім днем для виконання оплати за придбаний газ, тобто розрахунок фінансових санкцій (лише за січень 2016 року) Позивач здійснив не з наступного дня після відповідної календарної дати визначеної умовами договору, а з останнього дня визначеного сторонами для виконання зобов'язання, що протирічить не лише умовам Договору, але і чинному законодавству.

Таким чином, з урахуванням умов Договору початком періоду нарахування як пені так і 3% річних має бути саме 26 число наступне за місяцем реалізації газу (наступний день після 25 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу).

Відтак, вірними періодами для нарахування 3% річних є 26.02.2016-20.03.2016 та 26.04.2016-28.04.2016. Отже, за перерахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 1 124,91 грн.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Київгазенерджи» (01103, місто Київ, вулиця Кіквідзе, буд. 4-Б; ідентифікаційний код 39835779) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, місто київ, вулиця Богдана Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) пеню у розмірі 1 007 (одну тисячу сім) грн. 12 коп., 1 124 (одну тисячу сто двадцять чотири) грн. 91 коп. 3% річних та 1 570 (одну тисячу п'ятсот сімдесят) грн. 27 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

В решті в позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 10.07.2017

Суддя І.І. Борисенко