ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року Справа № 922/4415/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Мачульський Г.М., Рогач Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Заступника прокурора Харківської області
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017
у справі№922/4415/15 Господарського суду Харківської області
за позовомЗаступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради
до 1.Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради; 2.Комунального закладу "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 Харківської міської ради"; 3.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
провизнання недійсним договору оренди, зобов'язання звільнити нежитлові приміщення та повернути їх у комунальну власність,
за участю представників сторін:
від прокуратури:Зарудяна Н.О., посв. №000626 від 02.08.2012;
від позивача:не з'явився;
від відповідача 1:не з'явився;
від відповідача 2:не з'явився;
від відповідача 3:не з'явився;
В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради з позовною заявою до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Комунального закладу "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 Харківської міської ради" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди №3759 від 26.01.2009 та зобов'язання третього відповідача звільнити нежитлові приміщення площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та повернути їх у комунальну власність.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.01.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі №922/4415/15, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Заступник прокурора Харківської області з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 04.07.2017 зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

У письмовому відзиві на касаційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради просило оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 18.07.2017 прокурор підтримав вимоги касаційної скарги. Позивач та відповідачі уповноважених представників не направили. Явка не визнавалась обов'язковою.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи викладені в касаційній скарзі, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Заступника прокурора Харківської області.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.04.1999 №450 та розпорядження Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 14.05.1999 №322, 14.05.1999 між Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради (власник) та Комунальним закладом освіти навчально-виробничим комбінатом Фрунзенського району м.Харкова (заклад) укладений договір про передачу майна в оперативне управління №937.

26.01.2009 між КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладений договір оренди нежитлових приміщень №3759, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 60 кв.м., яке належить до комунальної власності територіальної громади м.Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на балансі управління освіти Фрунзенської районної у м.Харкові ради.

Також господарськими судами встановлено, що до вищезазначеного договору оренди укладались додаткові угоди від 01.01.2012, 26.01.2012 та додаткова угода б/н б/д, якими вносились зміни в частині орендної плати та терміну дії договору оренди (до 26.01.2016).

Вирішуючи спір у даній справі, господарські суди попередніх інстанцій керуючись положеннями статей 203, 215, 216, 785 ЦК України, ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", дійшли висновку, що спірні приміщення були передані для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Разом з цим, в процесі судового розгляду даної справи, Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було заявлено про застосування строків позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов висновку, що Заступник прокурора Харківської області звернувся до суду з даною позовною заявою із пропуском строку позовної давності.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду з позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 25.03.2015 у справі №3-21гс15, від 22.03.2017 у справі №3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі №3-455гс17.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що прокурор звернувся з позовом у даній справі з пропуском строку позовної давності, який сплинув через три роки з дати укладення оскаржуваного договору оренди, тобто - 26.01.2012.

Крім того, слід зазначити, що Харківська міська рада, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушувала.

Отже, встановлення обставин пов'язаних із спливом строку позовної давності свідчить про правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій ч. 4 ст. 267 ЦК України.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі №922/4415/15 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі №922/4415/15 - залишити без змін, а касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Г.М. Мачульський
Суддя Л.І. Рогач