РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017Справа №910/7156/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко»

до Приватного акціонерного товариства «По виробництву інсуліну «Індар»

про визнання частково недійсним договору

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Лисик Г.М., довіреність № 2457/15.05-04-14 від 02.09.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» до Приватного акціонерного товариства «По виробництву інсуліну «Індар» про визнання недійсним пункту 6.6 договору № поставки № 10/05 від 10.05.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що сторонами під час укладення договору не було визначену таку істотну умову договору поставки як ціну. Зазначає, що пунктом 5.4 договору встановлено заборону щодо незмінності погодженої ціни, яка вказана у видаткових накладних в односторонньому порядку, проте всупереч вказаним вимогам п. 6.6 договору передбачає право відповідача на зміну в односторонньому порядку, погодженої сторонами та вказаної у видаткових накладених ціни. Вважає, що п. 6.6 договору не відповідає вимогам закону, що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 порушено провадження у справі № 910/7156/17; справу призначено до розгляду на 01.06.2017.

Позивачем 01.06.3017 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника, який має приймати участь в іншому судовому процесі.

Відповідачем в судовому засіданні 01.06.2017 подано клопотання про залучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/7156/17 від 01.06.2017, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника позивача та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 10.05.2017, розгляд справи відкладено на 22.06.2017.

Відповідач у поданому 20.06.2017 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що сторонами досягнуто згоди щодо ціни договору, позивач при укладенні договору не заперечував проти його умов, зокрема проти п. 6.6 договору, протокол розбіжностей сторонами не складався. Зазначає, що у разі відсутності у договорі істотних умов це не є підставою для визнання договору недійсним. Також вказує на те, що згідно видаткових накладених позивач отримував продукцію та частково здійснював її оплату.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/7156/17 від 22.06.2017, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника позивача та невиконанням позивачем вимог ухвали про порушення провадження у справі від 10.05.2017, розгляд справи відкладено на 04.07.2017.

Позивач в судове засідання 04.07.2017 не з'явився.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : 08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, 114, яка згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням позивача.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Відповідач в судовому засіданні 04.07.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника позивача.

В судовому засіданні 04.07.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.05.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (далі - покупець, позивач) та Приватним акціонерним товариством «По виробництву інсуліну «Індар» (далі - постачальник, відповідач) укладено договір поставки № 10/05 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити лікарські засоби, вироби медичного призначення, засоби для догляду за ротовою порожниною, косметичні засоби, шкарпетки (далі - продукція), асортимент та ціна яких, зазначені у видаткових накладених, які є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 1.2 договору кількість, асортимент, ціна продукції вказуються у видаткових накладених, виданих постачальником на кожну партію продукції.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що пункт 6.6 договору суперечить чинному законодавству, а тому договір в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Оспорюваний договір є договором поставки, а тому правове регулювання спірних правовідносин здійснюється в т.ч. положеннями Глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (п. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (п. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 5.1 договору ціна кожного виду продукції визначається відповідно до прайс-листа на дату отримання постачальником заявки від покупця.

Відповідно до п. 5.3 договору ціни кожного виду продукції погоджуються у видаткових накладних та визначаються з врахуванням знижки від затвердженої ціни постачальника (виробника). Ціни встановлені в гривнях.

Ціни, які вказані у видаткових накладних на кожну окрему партію продукції, є узгодженими між сторонами і не можуть бути змінені в односторонньому порядку (п. 5.4 договору).

Згідно з п. 5.6 договору вартість кожної партії продукції обчислюється виходячи з кількості одиниць асортименту продукції у відповідній партії та вартості кожної одиниці асортименту продукції та вказується у видатковій накладній на кожну окрему поставку.

У пунктах 5.5 та 5.8 договору зазначено, що загальна сума по договору складається з усіх договірних вартостей по всіх видаткових накладних до даного договору та орієнтовано становить 2.000.000,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 5.7 договору передбачено, що продукція поставляється покупцю за наступними знижками в залежності від діючого прайс-листа: на продукцію під торговими марками «Монодар», «Хумодар», «Протаміну сульфат», «Тіоктодар» - 10%; «Гепарин» - 47,17 %; вироби медичного призначення, засоби для догляду за ротовою порожниною, косметичні засоби, шкарпетки - 10%.

В разі надання покупцеві торгівельної знижки, вона вказується у видатковій накладній постачальника.

Пунктом 6.6 договору передбачено, що у випадку якщо оплату не було здійснено у термін, зазначений в п. 6.1 договору, покупець втрачає право на знижку, якщо така була надана. і зобов'язаний виконати оплату в розмірі 100% від суми видаткової накладеної, включаючи надану знижку.

Отже, умовами договору передбачено застосування знижки виключено у випадку здійснення оплати у встановлені договором строки, що не означає односторонньої зміни ціни договору.

Також умовами договору передбачено, що асортимент та кількість продукції визначаються сторонами на кожну партію окремо на підставі заявки покупця, при цьому отримання покупцем товару здійснюється на підставі видаткових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи (видаткових накладних від 17.05.2016, від21.06.2016, від 13.07.2016, від 19.08.2016, від 01.09.2016, від 19.09.2016, від 10.10.2016, від 28.10.2016. від 29.11.2016, від 05.12.2016) підставою для відвантаження отриманої позивачем за цими накладними продукції зазначено договір № 10/05 від 10.05.2016, при цьому окрім асортименту та кількості товару в накладних зазначена й ціна товару (з окремими рядками цін зі знижкою та без).

Наявними матеріалами справи, зокрема довідкою ПАТ «ОТП Банк» № 004-3/337 від 13.04.2017 підтверджується часткове здійснення позивачем оплати отриманої за вищезазначеними накладними продукції.

Отже, сторонами ціну товару погоджено окремо на кожну партію продукції у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною договору, тому помилковим є твердження позивача, що сторонами не досягнуто такої істотної умови як ціна договору.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 6.6 договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що договір не містить всіх істотних умов, що на думку позивача є підставою для визнання його недійсним, суд відзначає таке.

По-перше, непогодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 638 Цивільного кодексу України може свідчити про неукладеність такого договору, тобто непородженням ним цивільних прав та обов'язків. За таких умов у суду відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Аналогічний висновок міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

По-друге, із безпосереднього змісту договору, видаткових накладних, які є його невід'ємною частиною, та враховуючи фактичне виконання сторонами умов договору, відсутні підстави для висновку про неукладеність договору.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання пункту 6.6 договору поставки № 10/05 від 10.05.2017 недійсними відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.07.2017.

СуддяВ.В. Сівакова