ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р.Справа № 916/985/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №120517 від 12.05.2017р.;

Від відповідача: не з'явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 5 616,60 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 5 616,60 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 5 220,00 грн., пені у розмірі 163,46 грн., збитків від інфляції у розмірі 197,53 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 35,61 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором поставки зобов'язань в частині поставки товару.

Представник відповідача жодного разу в судові засідання по даній справі не з'явився та про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату та місце їх проведення, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Оскільки ОСОБА_4 не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто попередньої домовленості щодо поставки оцинкованої сітки рабиці, відповідно до якої ОСОБА_4 зобов'язується за власний рахунок здійснить поставку зазначеного товару, а ОСОБА_3 - оплатити її вартість.

12.01.2017р. відповідачем по справі було виставлено позивачу рахунок на передоплату №0051, відповідно до якого останній повинен сплатити на користь ОСОБА_4 вартість товару у розмірі 5 220,00 грн. 13.01.2017р. ОСОБА_3 було перераховано ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5 220,00 грн. в якості попередньої оплати за товар, що підтверджується платіжним дорученням №1174 від 13.01.2017р.

02.02.2017р. ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 із претензією №1, у відповідності до якої просив відповідача по даній справі повернути грошові кошти, сплачені згідно рахунку №0051 від 12.01.2017р. у розмірі 5 220,00 грн., у зв'язку з невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов'язань щодо поставки товару. Вказана претензія була залишена відповідачем без задоволення.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_4 так і не було передано товару, у зв'язку з чим ОСОБА_3 був вимушений звернутись до господарського суду із позовною заявою, у відповідності до якої просив суд стягнути із ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5 220,00 грн., перераховані на користь останнього в якості попередньої оплати за товар.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, суд першочергово вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

При цьому, положеннями ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В силу положень ч. ч. 1,5 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства, господарський суд дійшов наступного висновку. Так, правочини між суб'єктами господарювання належить вчиняти в письмовій формі, що втім не виключає можливості досягнення усної домовленості між сторонами з подальшим обов'язковими переданням відповідних письмових документів, які повинні підтверджувати факт укладання правочину між сторонами. З урахуванням викладеного вище, а також приймаючи до уваги наявний у матеріалах справи рахунок на передоплату №0051 від 12.01.2017р., господарський суд доходить висновку, що між сторонами по справі було укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

В силу положень ч. ч. 1-2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження поставки відповідачем позивачеві оцинкованої сітки рабиці, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 5 220,00 грн., що має наслідком задоволення позовних вимог позивача у названій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З посиланням на положення ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано відповідачу до сплати збитки від інфляції у розмірі 197,53 грн. та три проценти річних у розмірі 35,61 грн. через порушення останнім власних зобов'язань у спірних правовідносинах.

Положеннями п. п. 1.1, 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Підсумовуючи вище викладене, господарський суд зазначає, що положеннями ЦК України передбачено право кредитора у випадку порушення боржником грошового зобов'язання вимагати від останнього сплати трьох відсотків річних та індексу інфляції від простроченої суми, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне встановити у діях відповідача ознаки порушення грошового зобов'язання.

Положеннями п. 21 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2015 р. N 01-06/1837/15 „Про доповнення інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 N 01-06/249 „Про постанови ВСУ, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" передбачено, зокрема, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не для виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення коштів, отриманих як попередня оплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Наведений вище висновок підтверджується практикою Верховного Суду України, яким при винесення постанови від 15.03.2013р. по справі №5011-42/13539-2012 (3-30гс13) було вказано, що застосування судами частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та трьох процентів річних, розрахованих на суму попередньої оплати, є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

З огляду на вище викладене, господарський суд доходить висновку, що наслідком невиконання постачальником умов договору поставки, є обов'язок боржника повернути суму попередньої оплати, який за своєю суттю не є грошовим зобов'язанням, а, отже, відсутні підстави для нарахування 3 % річних та збитків від інфляції на суму попередньої оплати. Викладене, має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення із ОСОБА_4 збитків від інфляції у розмірі 197,53 грн. та три відсотки річних у розмірі 35,61 грн.

Окрім того із посилання на положення чинного законодавства, ОСОБА_3 було заявлено до стягнення пеню розмірі 163,46 грн., з приводу чого господарський суд зазначає наступне.

Так, згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом, про що мова йде у абзаці 3 п. 2.1 ч. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (з наступними змінами і доповненнями).

Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги укладення між сторонами по справі договору поставки у спрощений спосіб, умовами якого не передбачено нарахування пені за прострочення виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, а також враховуючи не грошову природу зобов'язання відповідача повернути суму попередньої оплати, про що господарським судом було наголошено по тексту рішення вище, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення пені з відповідача у розмірі 163,46 грн., що має наслідком необхідність відмови у задоволення позовних вимог у названій частині.

Звертаючись до господарського суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 було заявлено клопотання (вх. №10736/17 від 15.05.2017р.) про стягнення із відповідача витрат, пов'язаних із явкою представника позивача до суду, у розмірі 2 828,06 грн., з приводу чого господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7 (з наступними змінами доповненнями) розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд зазначає, що судові витрати, пов'язані із явкою представника позивача можуть бути відшкодовані у випадку підтвердження понесення таких витрат саме позивачем, а не іншими особами, проте ОСОБА_3 не було надано господарському суду жодного доказу на підтвердження відшкодування представнику грошових коштів у розмірі 2 828,06 грн., що свідчить про відсутність правових підстав для покладення таких витрат на відповідача.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених позовних вимог шляхом присудження до стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 попередньої оплати у розмірі 5 220,00 грн. відповідно до ст. ст.ст. 11, 14, 202, 205, 206, 208, 509, 524, 549, 610-612, 615, 617, 625, 627, 662, 664, 693, 712 Цивільного кодексу, ст. ст. 181, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 /АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1/ на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 /АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2/ грошові кошти у розмірі 5 220 грн. 00 коп. /п'ять тисяч двісті двадцять грн. 00 коп./, судовий збір у розмірі 1 487 грн. 00 коп. /одна тисяча чотириста вісімдесят сім грн. 00 коп./. Наказ видати.

3. В решті позову відмовити

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 11 липня 2017 р.

Суддя ' С.П. Желєзна