КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р. Справа№ 910/4240/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Ткаченка Б.О.

Пашкіної С.А.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.

представників

Позивача Мартиненко О.В.

Відповідача не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 по справі № 910/4240/17 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про стягнення 52 244,50 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 по справі №910/4240/17 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний банк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 колегією суддів у складі: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді Ткаченко Б.О., Пашкіна С.А., апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни, на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 по справі №910/4240/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду 10.07.2017.

В судове засідання 10.07.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представник відповідача повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

14 березня 2013 року між позивачем (орендар) та відповідачем (Орендодавець) укладено Договір оренди нежитлового приміщення № б/н (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору Орендодавець зобов'язався передати Орендарю, а Орендар прийняти у тимчасове платне користування (оренду) на строк та на умовах Договору нежитлове приміщення № 16 на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 242,8 кв.м (далі - Приміщення).

Строк оренди сторонами погоджено в п. 5.2 Договору (в редакції договору про внесення змін від 10.02.15 до Договору) з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі до 13.02.15 включно.

На виконання умов Договору відповідачем, за актом від 14.03.13. приймання-передачі, приміщення передано позивачу в оренду Приміщення за Договором.

В зв'язку із закінченням строку дії Договору, згідно з актом від 13.02.15, приміщення повернуто з оренди позивачем відповідачу.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, укладений учасниками процесу Договір за своєю правовою природою є договором з оренди майна.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що під час оренди приміщення за Договором останнім здійснені поліпшення зазначеного приміщення, що підлягають відшкодування з боку відповідача.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Згода наймодавця може бути зроблена в різних формах: або шляхом включення такого положення до договору найму, або шляхом видачі наймодавцем окремого документу (листа, повідомлення тощо). Якщо сторони договору майнового найму домовляються про певну форму надання наймодавцем згоди (наприклад, узгодження кошторису вартості поліпшень), наймач вправі вимагати відшкодування вартості тільки тих поліпшень, згода на які була надана в узгодженій формі (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.02.06. № 20-3/133).

Відповідно до пункту 5.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» вирішуючи спори, пов'язані з використанням орендарем прав, визначених частиною третьою статті 773 і статтею 778 ЦК України та частиною третьою статті 23 Закону «Про оренду державного та комунального майна», господарський суд повинен мати на увазі, що згода орендодавця на вчинення відповідних дій щодо орендованого майна має бути викладена у певній документальній формі, якщо така можливість не передбачена у самому договорі оренди (найму).

В п. 8.4 Договору сторони узгодили, що будь-які поліпшення Приміщення можливі тільки за письмовою згодою Орендодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач Листом від 27.05.13 погодив позивачу проведення робіт по поліпшенню орендованого Приміщення, а саме: демонтажні роботи, виготовлення стін з ГКС, облицювання стін, монтаж столярних виробів, електромонтажні роботи, сантехнічні роботи, встановлення банківського обладнання.

Як зазначає позивач, останній здійснив поліпшення орендованого майна на загальну суму - 126362,06 грн., а з урахуванням залишкової вартості таких поліпшень складає сума 52244,50 грн., яка підлягає поверненню орендарю після звільнення орендованого майна та припинення договірних відносин.

Відповідно до положень п. 8.1 Договору під поліпшенням Приміщення у рамках Договору сторони розуміють проведення будь-яких робіт, пов'язаних з модернізацією, добудовою, дообладнанням, реконструкцією, тощо, з використанням будь-яких матеріалів, що призводять до збільшення майбутніх економічних вимог, які очікується одержати в майбутньому при використанні Приміщення, крім опоряджувальних робіт та робіт з поточного ремонту Приміщень.

Згідно з п. 8.3 Договору сторони домовились, що здійснення опоряджувальних робіт в Приміщенні та здійснення поточного ремонту Приміщень є поточними витратами Орендаря і не можуть вважатися поліпшенням Приміщення у значенні чинного законодавства України.

Відповідно до п. 8.5 Договору встановлено, що поліпшення орендованого Приміщення, що здійснені Орендарем за рахунок власних коштів та за письмовою згодою Орендодавця, не підлягають поверненню Орендарю. У разі можливості їх відокремлення без завдання шкоди Приміщенню, такі поліпшення можуть бути відокремлені та забрані Орендарем після закінчення Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано копії первинних документів, що засвідчують придбання, встановлення та монтаж обладнання охоронної та пожежної сигналізації, роботи з проектування, виготовлення та монтаж металевих конструкцій касових вузлів на загальну суму 126362,06 грн.

В той же час, до стягнення позивачем заявлена сума в розмірі 52244,50 грн. Таким чином неможливо встановити, які саме поліпшення відносяться до тих, про відшкодування вартості яких заявлено позов.

При цьому, Орендар з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі Приміщення в оренду здійснює роботи із пристосування Приміщення для свого використання (далі - опоряджувальні роботи) своїми силами і за рахунок власних коштів (п. 8.2 Договору).

Колегія суддів зазначає, що роботи виконані позивачем, а саме встановлення охоронної та пожежної сигналізації, а також виготовлення та монтаж металевих конструкцій касових вузлів узгоджуються з п. 8.2 Договору та здійснені позивачем для пристосування приміщення для свого використання, отже не підлягають компенсації з боку відповідача.

Поряд з цим, з матеріалів справи не вбачається отримання позивачем письмового дозволу відповідача на зазначені роботи, а саме металевих конструкцій касових вузлів, не зважаючи на те, що їх встановлення не відноситься до випадків, що не потребують додаткового погодження з відповідачем. Не доведеним належними та допустимими доказами, в цій частині, є, взагалі, підставність віднесення таких робіт до поліпшення орендованого майна.

Так, колегія суддів звертає увагу, що під поліпшенням Приміщення, в розумінні п. 8.1 Договору сторонами погоджено, що такі поліпшення призводять до збільшення майбутніх економічних вимог, які очікується одержати в майбутньому при використанні Приміщення, крім опоряджувальних робіт та робіт з поточного ремонту Приміщень.

Як вбачається з акту приймання-передачі орендованого майна від 13.02.2015 вбачається, що сума об'єкта після передачі його орендодавцю не змінилася з часу укладання договору оренди, та становить 4098000,00 грн. Будь-яких зауважень, застережень чи вимог з приводу відшкодування поліпшень при передачі об'єкта з боку позивача не було. Акт підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 по справі №910/4240/17.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 по справі №910/4240/17 залишити без змін.

2.Матеріали справи №910/4240/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Б.О. Ткаченко

С.А. Пашкіна