ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року Справа № 915/1729/15

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Палій В.В. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт Врадіївка Врадіївського району Миколаївської області (далі - Підприємство),

на рішення господарського суду Миколаївської області від 26.12.2016 та

постанову Одеського апеляційного господарського суду від 09.03.2017

зі справи № 915/1729/15

за позовом Підприємства

до фермерського господарства "Оазис", смт Іванівка Первомайського району Миколаївської області (далі - Господарство),

про стягнення збитків у сумі 967 817 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Клюєвої І.С.,

відповідача - Вегера А.А., Плечія В.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 967 817 грн. за період з вересня 2009 року по червень 2015 року.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.12.2016 (суддя Олейняш Е.М.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 (колегія суддів у складі: Величко Т.А. - головуючий, Бєляновський В.В. і Поліщук Л.В.): у позові відмовлено; стягнуто з Підприємства на користь Господарства 104 540 грн. витрат зі сплати вартості проведеної судової експертизи; судовий збір у сумі 14 517 грн. покладено на позивача.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить скасувати оскаржувані рішення і постанову попередніх судових інстанцій з даної справи та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду. Скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваних судових актів з порушенням норм матеріального і процесуального права, в тому числі статей 22, 224, 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); статей 42, 43, 32, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу Господарство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, про неспростування ними висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, та просить останні залишити без змін, а в задоволенні скарги відмовити.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

02.09.2008 Господарством (виконавець) та Підприємством (замовник) укладено договір на послуги із зберігання зерна (далі - Договір), відповідно до умов якого:

- замовник зобов'язався передати сільськогосподарську продукцію (зерно колосових, бобових і насіння олійних культур), а виконавець зобов'язався прийняти її для визначення якості, підробки, сушки, відповідального зберігання, знешкодження шкідників у разі необхідності і відвантаження (далі - Послуги): кукурудзи до 4000 т; соняшнику до 600 т (пункт 1.1);

- замовник зобов'язується своєчасно розрахуватися за надані йому Послуги та після закінчення строку зберігання продукції забрати її у виконавця (пункти 2.1.2 і 2.1.3);

- виконавець не має права розпорядження продукцією, що передавалась на зберігання (пункт 2.2.4);

- оплата Послуг здійснюється замовником після підписання акта приймання-передачі виконаних послуг протягом 2-х днів з часу отримання рахунку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця (пункт 3.1);

- у разі неоплати замовником наданих послуг виконавець має право утримати належну йому в оплату послуг частину продукції, що знаходиться на зберіганні, про що складається односторонній акт-розрахунок, який посвідчує належну оплату наданих виконавцем послуг. Вартість продукції, яка утримується в оплату послуг, визначається на основі ринкових цін, які склалися на момент зарахування продукції в рахунок оплати (пункт 3.2);

- Договір вступає в дію з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 5.3).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 у справі №915/49/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2015: стягнуто з Господарства на користь Підприємства 309311 кг насіння соняшника вартістю 913856,35 грн. та 70 388 кг зерна кукурудзи вартістю 82 790,37 грн. з тих мотивів, що Господарство на час виникнення спору, а саме на час отримання ним вимоги про повернення переданої на зберігання продукції, мало право притримати лише частину належної позивачу продукції на суму 38 927, 21 грн., а не всю продукцію.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.10 у справі № 6/229/09, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.11.10, встановлено право Господарства на притримання майна до проведення Підприємством повного розрахунку за Послуги.

У березні 2011 року Підприємством було заявлено позов до Господарства про вилучення у відповідача 251, 318 т насіння соняшника та 149,654 т кукурудзи загальною вартістю 1 416 448, 12 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував на невиконання відповідачем зобов'язань з повернення майна, переданого на зберігання згідно з Договором. Позивач зазначав, що судовим рішенням у справі №6/229/09 йому було відмовлено у поверненні переданого на зберігання зерна через наявність заборгованості з оплати послуг. Як стверджував позивач, після набрання вказаним рішенням законної сили він розрахувався з відповідачем шляхом передачі останньому у власність частини продукції.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2011 у справі №5016/758/2011(17/42), залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 24.05.2012, в позові Підприємству відмовлено у зв'язку з недоведенням останнім проведення розрахунку з Господарством за надані Послуги в повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що господарський спір у справі №915/49/14, на встановлені обставини якого позивач посилається в обґрунтування позову в даній справі, та господарський спір у справі № 6/229/09 ґрунтуються на договірних зобов'язаннях за Договором та вимогах Підприємства, заявлених відповідачу листом від 07.09.2009 №36 про повернення позивачу 654,314 т насіння соняшника та 140,654 т зерна кукурудзи у семиденний строк і, в порядку статті 35 ГПК України, встановлено обставину порушення Підприємством своїх грошових зобов'язань за Договором, що призвело до наслідків у вигляді притримання відповідачем сільськогосподарської продукції, належної Підприємству.

На виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 у справі № 915/49/14 у примусовому порядку з Господарства стягнуто на користь Підприємства 309 311 кг насіння соняшника вартістю 913 856, 35 грн. та 70 388 кг зерна кукурудзи вартістю 82 790, 37 грн. Згадане рішення виконано повністю, що підтверджується актом державного виконавця від 27-28.05.2015 ВП № 46403923 та постановою про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2015 ВП № 46403923.

Звертаючись до суду з даним позовом, Підприємство посилалося на те, що в результаті протиправних дій Господарства воно було позбавлене можливості володіти та користуватись своїм майном вартістю 1 910 502 грн. протягом більше ніж 5 років (з 2009 року по 2015 рік), що мало наслідком понесення Підприємством збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки, якщо відповідач повернув би продукцію позивачу в період 2010-2014 років (включно), позивач міг би шляхом посіву, вирощування, реалізації отримати доход.

На підтвердження розміру збитків на запит позивача Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено експертне дослідження, за результатами якого складено висновок експертно-економічного дослідження від 12.08.2015 №4105/4106. Цей висновок не прийнято попередніми судовими інстанціями як належний доказ розміру збитків (упущеної вигоди), оскільки: він містить у собі вказівку на те, що на дослідження надані документи за період з вересня 2010 року по квітень 2015 року, тоді як на вирішення експертно-економічного дослідження було поставлено питання про те, який розмір збитків - неодержаних доходів (упущеної вигоди) завданий Підприємству в результаті протиправного володіння та користування Господарством належним Підприємству насінням соняшника в кількості 309 311 кг та зерна кукурудзи в кількості 70 388 кг з вересня 2009 року по червень 2015 року; висновок зроблено за документами, наданими Підприємством за період з вересня 2010 року по квітень місяць 2015 року без дослідження наявності або відсутності впливу на розмір збитків якості продукції, повернутої позивачу в примусовому порядку на виконання рішення господарського суду у справі №915/49/14; розмір збитків у сумі 967 817,82 грн. встановлено за умов припустимого зібрання врожаю з посіву спірного майна позивача; згаданий висновок не містить у собі будь-яких відомостей та розрахунків, пов'язаних з урожайністю за схожими сільськогосподарськими культурами, дослідження погодних умов у заявлений позивачем період, що свідчить про його умовність.

Судами попередніх інстанцій зроблено висновок про відсутність законних підстав для прийняття як належного доказу підтвердження розміру упущеної вигоди висновку експерта від 17.11.2015 № 7/11/2015, зробленого за результатами проведення експертно-економічного дослідження Експертно-дослідною службою України за запитом відповідача, оскільки згаданий висновок зроблений лише за документальними доказами, що додані до позовної заяви, та з нього не вбачається здійснення експертом економічно-бухгалтерського дослідження, арифметичних підрахунків, встановлення повноти відображення у документах здійснення господарських операцій та відповідності записів облікових документів вимогам нормативних актів під час дослідження експертом питання щодо наявності або відсутності збитків (упущеної вигоди) у заявлений позивачем період.

Ухвалою місцевого господарського суду від 20.01.2016 призначено комісійну судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз, на розгляд якому було поставлено питання: "Чи підтверджуються збитки - (неодержаний дохід (упущена вигода), завдані позивачу ПП "ВКП "Каро" в результаті неповернення відповідачем ФГ "ОАЗИС" насіння соняшнику в кількості 309 311 кг та зерна кукурудзи в кількості 70 388 кг, належних позивачу ПП "ВКП "Каро", протягом вересня 2009 року по червень 2015 року, та в якому розмірі?".

У висновку комісійно-економічної експертизи від 09.06.2016 № 757/758-16, зробленому Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, зазначено, що з підстав неможливості визначитись з конкретним періодом часу, за який необхідно приймати для розрахунку ціни на насіння соняшника та зерна кукурудзи, експертами обчислено умовний розрахунок збитків за період з вересня 2010 року по квітень 2015 року в сумі 967 817,68 грн., та підтвердити такі збитки "не надається за можливе".

Врахувавши, що експертами у згаданому висновку також не досліджено обставин наявності або відсутності впливу на розмір збитків якості продукції, повернутої позивачу в примусовому порядку на виконання рішення місцевого господарського суду у справі №915/49/14, наявність суперечностей та умовність розрахунку збитків, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність призначення повторної судово-економічної експертизи, яка була призначена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 11.07.2016.

За результатами проведення повторної судово-економічної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України складено висновок від 25.10.2016 № 11908/16227/16-45, в якому зазначено, що на підставі наданих документів на підтвердження збитків [неодержаний дохід (упущена вигода)], завданих позивачу в результаті неповернення відповідачем насіння соняшника у кількості 309 311 кг та зерна кукурудзи у кількості 70 388 кг протягом вересня 2009 року по червень 2015 року, "не видається за можливе", оскільки методики розрахунку упущеної вигоди, яка б відповідала реаліям сьогоднішніх економічних відносин, на даний час немає, у зв'язку з чим для визначення розміру відшкодування збитків у сфері господарювання використовуються застарілі чинні економіко-правові методики, а саме: Методичні вказівки про порядок визначення і стягнення збитків, завданих організаціям і підприємствам системи Міністерства торгівлі СРСР від 21.02.1985; Тимчасова методика визначення розміру шкоди (збитків), заподіяної порушеннями господарських договорів, схвалена Державною комісією Ради Міністрів СРСР з економічної реформи 21.12.1990, яка є найбільш поширеною (далі - Тимчасова методика). Тимчасова методика виходить з того, що збитки визначаються не із змісту порушення договору, а з характеру наслідків порушення, оскільки одне й те ж порушення може викликати різні наслідки, так само як різні порушення можуть викликати одні наслідки. Тому Тимчасова методика пропонує приблизний перелік характерних наслідків порушення договору та відповідні їм поелементні складові збитків, містить рекомендації щодо методів обчислення збитків, при цьому наводяться приклади їх розрахунку (наприклад, при зменшенні обсягів виробництва продукції, простоях, заміні сировини тощо), а, отже, з точки зору техніки розрахунку збитків Тимчасова методика, з огляду на нові умови господарювання, залишається можливою для застосування в частині, що не суперечить чинному законодавству України.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 25.10.2016 №11908/16227/16-45 містить у собі докладний опис проведеного дослідження за усіма наявними в матеріалах справи документальними доказами, в тому числі й документами, що мають бухгалтерський характер, і законних підстав вважати такий висновок необґрунтованим у розумінні статті 43 ГПК України немає.

Названі суди дійшли також висновку про недоведеність позивачем можливості отримання доходів, на які він розраховував за умов посіву та вирощування 309 311 кг насіння соняшника і 70 388 кг зерна кукурудзи з метою реалізації врожаю, з огляду на те, що: матеріали справи не містять ні сертифікатів, ані будь-яких інших доказів на підтвердження придатності посівної якості зазначеної сільськогосподарської продукції, що унеможливлює вважати доведеною обставину наявності гарантійного отримання позивачем врожаю за умов посіву насіння соняшника та зерна кукурудзи у заявлений позивачем період; відсутні докази на підтвердження здійснення останнім будь-яких підготовчих дій або операцій для засіву зазначеного майна позивача, прогнозованої врожайності, валового збору сільськогосподарської продукції; відомості, зазначені у довідці відділу Держземагенства у Врадіївському районі від 12.10.2015, не підтверджують наявності у позивача достатньої земельної ділянки для посіву 309 311 кг насіння соняшника та 70 388 кг зерна кукурудзи з метою вирощування; матеріали справи не містять в собі будь-яких документальних доказів на підтвердження можливості та наміру позивача щодо отримання гарантованого прибутку з реалізації зазначеної сільськогосподарської продукції іншим шляхом, ніж здійснення посіву та вирощування, наприклад, шляхом продажу третій особі насіння соняшника та зерна кукурудзи, що знаходилось на зберіганні у відповідача.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з Господарства на користь Підприємства збитків (упущеної вигоди) у сумі 967 817 грн.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З огляду на положення цієї статті ГК України для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Таким є правовий висновок Верховного Суду України, що неодноразово викладався в його судових рішеннях, зокрема у постанові від 04.07.2011 № 42/78-10 та ін. Відповідний висновок згідно з частиною третьою статті 82 та частиною першою статті 11128 ГПК України враховується судами при застосуванні норм права.

Згідно з частиною першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала б відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою. Таким чином, у вигляді втраченої вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані у вигляді коштів або інших вигод.

Попередні судові інстанції з'ясувавши, що: розмір збитків (упущеної вигоди), які, на думку позивача, завдано йому в результаті неповернення відповідачем насіння соняшника у кількості 309311 кг та зерна кукурудзи у кількості 70 388 кг, протягом вересня 2009 року - червня 2015 року, не підтверджено; позивачем не доведено можливість отримання доходів, на які він розраховував, за умов посіву та вирощування 309 311 кг насіння соняшника і 70 388 кг зерна кукурудзи з метою реалізації врожаю; рішенням господарського суду Миколаївської області у справі №6/229/09 встановлено порушення Підприємством своїх грошових зобов'язань за Договором, що призвело до притримання Господарством належної Підприємству сільськогосподарської продукції до повного виконання останнім своїх грошових зобов'язань за Договором; позивачем не доведено як наявності зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, які можливо розрахувати та встановити за умов доведеності беззаперечного одержання позивачем реального доходу, так і того, що тільки неправомірні дії відповідача стали причиною позбавлення позивача можливості отримання такого доходу, - дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Встановивши відсутність порушеного права позивача, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, про яке заявлено Господарством у розгляді даної справи.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову не спростовують. Переважно відповідні доводи стосуються з'ясування обставин, вже встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі. Проте касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 26.12.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 зі справи №915/1729/15 залишити без змін, а касаційну скаргу приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" - без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Палій

Суддя В. Студенець