ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.07.2017 Справа № 904/5117/17

За позовом Міністерства оборони України, м. Київ

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейд Коммодіті", м. Кам'янське

про стягнення 491 976,00 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 220/198/д від 11.04.2017

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Міністерство оборони України (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Коммодіті" (далі - відповідач) про стягнення 491 976,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 286/1/16/1 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 14.03.2016, в частині порушення строків поставки продукції.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2017 порушено провадження у справі № 904/5117/17, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 01.06.2017.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.06.2017 продовжено строк розгляду спору до 12.07.2017 включно, відкладено судове засідання на 11.07.2017.

11.07.2017 повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, але 10.07.2017 до суду від повноважного представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв'язку з участю останнього в іншому судовому засіданні. Крім того, в заяві вказано про те, що відповідач заперечує проти вимог позивача.

Дослідивши подане клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, господарський суд вважає за необхідне відмовити відповідачу в задоволенні поданого клопотання та розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами справи, оскільки:

По-перше, відповідно до вимог ст. 69 ГПК України суд обмежений в строках розгляду спору, а саме спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи той факт, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.06.2017 продовжено строк розгляду спору до 12.07.2017 включно, у суду не має строку для відкладення розгляду справи.

Окрім того, судом приймається до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

По-друге, відповідач не обмежений у виборі осіб, котрі будуть здійснювати його представництво в господарському суді.

По-третє, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

У судовому засіданні 11.07.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2016 між Міністерством оборони України (далі позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейд Коммодіті" (далі відповідач, постачальник) укладено договір № 286/1/16/1 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити у 2016 році паливо рідинне та газ; оливи мастильні (лот 1 - бензин автомобільний підвищеної якості А-95-Євро виду ІІ класу С або еквівалент, а саме бензин автомобільний підвищеної якості А-95-Євро виду ІІ класу С) (далі продукція) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією: бензин автомобільний підвищеної якості А-95-Євро виду ІІ класу С, строк постачання - 45 днів з дати підписання договору, кількістю 1 000,00 тонн, загальною вартістю 20 499 000,00 грн. з ПДВ.

За умовами пунктів 4.2., 4.3 Договору постачальник зобов'язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію, акт прийому форма 4, видаткову накладну, повідомлення-підтвердження, копію паспорту якості на відвантажену продукцію, акт прийому-передачі. Без вищезазначених документів або відсутності у них встановленої інформації, оплата поставленої продукції не здійснюється.

Пунктом 7.3.2 Договору передбачено, що за порушення строків постачання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Згідно з пунктами 1, 3 Додатку № 1 до Договору прийняття продукції за кількістю та якістю (за встановленими документами) здійснюється одержувачем замовника в присутності представника постачальника та оформляється актом, який складає одержувач замовника у термін до 3 діб після прибуття продукції до місця поставки. Належним чином оформлені документи, зазначені у пункті 4.2. Договору, є підтвердженням прийняття продукції.

Прийняття продукції за кількістю та якістю оформляється актом, який повинен бути складений в останній день приймання продукції. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання продукції.

У випадку, коли буде встановлено порушення якості продукції, замовник пред'являє претензію стороні, що порушила законні інтереси замовника (одержувача замовника).

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 року, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення (п. 10.1 Договору).

Позивач зазначає, що відповідач порушив строки поставки продукції, що є підставою для застосування до нього штрафних санкцій, передбачених статтями 230, 231 Господарського кодексу України та пунктом 7.3.2 Договору.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором, посилаючись на припинення правовідносин між сторонами Договору з 23.05.2016 відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 15.11.2016 у справі № 910/13945/16, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 491 976,00 грн. за період з 28.04.2016 по 23.05.2016.

Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі з таких підстав.

По-перше, відповідач вказує про те, що ним було здійснено поставку товару в кількості 926,373 тонн, що підтверджується ОСОБА_1 приймання-передачі.

Відповідач звертає увагу на те, що підрозділами Міноборони України з кожного вагона кожної партії були відібрані проби для проведення лабораторних випробувань на предмет відповідності ДСТУ-4839:2007, за результатами якого по кожній партії товару було отримано позитивний висновок, що підтверджується паспортами якості.

По-друге, відповідач зазначає, що додатком 1 "Порядок приймання продукції" до Договору передбачено прийняття продукції за кількістю та якістю за актом, який складає одержувач замовника (Міністерства оборони України) у термін до трьох діб після прибуття продукції до місця поставки. У випадку наявності порушення одержувач зобов`язаний попередити про це постачальника згідно з пунктом 5.4 Договору та пунктами 1, 2, 3 Додатку №1 до Договору, ст. 688 Цивільного кодексу України. Відповідач зауважує, що одержувачі замовника не оформили акти про приймання продукції у вказаний термін, не повідомили відповідача про причини невиправданої затримки у прийманні продукції, не повідомляли про недоліки продукції, а також не надали жодних документів про прийняття продукції.

По-третє, відповідач зауважує, що одержувачі Міністерства оборони України не надавали постачальнику документів про прийняття товару, тому строк оплати продукції по відношенню до дати фактичної поставки продукції збільшувався пропорційно строку затримки оформлення документів про отримання продукції

Відповідач стверджує, що у зв'язку з невиконанням замовником обов'язку щодо надання актів про прийняття продукції у встановлений Договором строк, постачальник скористався своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України, та зупинив виконання свого обов'язку з поставки відповідної продукції.

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що невиконання ним свого обов'язку з поставки продукції за Договором не може вважатись простроченням поставки, тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ст. 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки:

На виконання умов Договору відповідачем здійснено поставки палива в загальній кількості 926,373 тонни, що підтверджується ОСОБА_1 приймання-передачі від 06.04.2016, 08.04.2016, 09.04.2016, 12.04.2016, 18.04.2016, 19.04.2016 (а.с. 40-47).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.11.2016 у справі № 910/13945/16 позов ТОВ "Трейд Коммодіті" до Міністерства оборони України задоволено частково; припинено правовідносини між ТОВ "Трейд Коммодіті" та Міністерством оборони України за договором № 286/1/16/1 від 14.03.2016 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) з 23.05.2016; стягнуто 1 378,00 грн. судового збору.

Судом у вищезазначеному рішенні встановлено, що в порушення умов Додатку № 1 до Договору Міністерство оборони України не склало ОСОБА_1 приймання-передачі у термін до 3 діб, розрахунки з ТОВ "Трейд Коммодіті" за поставлений товар за Договором не здійснило.

Також суд встановив, що враховуючи ненадання Міністерством оборони України ОСОБА_1 приймання продукції за Договором, права ТОВ "Трейд Коммодіті", як продавця товару, були порушені, оскільки у ТОВ "Трейд Коммодіті" були відсутні докази на підтвердження приймання Міністерством оборони України продукції.

Крім того, як встановлено судом, не надавши безпідставно у встановлені строки ТОВ "Трейд Коммодіті" документи, що підтверджують прийняття товару, Міністерство оборони України порушило вимоги частини 1 статті 265 Господарського кодексу України та частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, твердження позивача про неналежне виконання відповідачем умов Договору в частині своєчасної поставки товару є помилковим, оскільки саме позивачем, як замовником, допущено порушення строків надання відповідачу документів, що підтверджують прийняття товару, які відповідно до п. 4.2 Договору є підставою для здійснення оплати за поставлену продукцію. Вищевикладене, за приписами ст. 538 Цивільного кодексу України, надало відповідачу право зупинення виконання свого обов'язку до надання позивачем актів про прийняття продукції. Невиконання відповідачем обов'язку щодо поставки товару за відсутності зазначених документів не може вважатись простроченням поставки товару з наслідками, встановленими п. 7.3.2 Договору.

Викладене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014 по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 509, 525, 526, 530, 538, 549, 599, 610, 612, 626, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 229, 230, 265 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 13.07.2017

Суддя ОСОБА_2