КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа№ 910/3510/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участі представників:

від прокуратури: Бондарчук І.П. - посв. № 026128 від 13.05.2014

від позивача: Власенко І.І. - представник

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 року у справі № 910/3510/17 (суддя: Чебикіна С.О.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555»

про повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555» про зобов'язання останнього повернути позивачу земельну ділянку (код ділянки НОМЕР_1) площею 0,3 га по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд.

Рішенням Господарського суду міста Києва 29.05.2017 року у справі № 910/3510/17 в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора міста Києва відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 року у справі № 910/3510/17 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги Заступника прокурора міста Києва задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим - підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.07.2017.

11.07.2017 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що представник відповідача перебуває на лікарняному з 11.07.2017. На підтвердження вказаного факту, відповідачем подано завірену копію листка непрацездатності.

Представники позивача та прокуратури у судове засідання з'явились, надали пояснення по суті спору та просили апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Отже, саме лише посилання сторони на неможливість представника юридичної особи бути присутнім у судовому засіданні не є перешкодою для розгляду справи по суті, оскільки учасники судового процесу не обмежуються законом у праві направити в судове засідання будь-якого іншого представника, а також забезпечити присутність в засіданні безпосередньо керівника юридичної особи чи іншої посадової особи підприємства.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, участь представників сторін в судовому засіданні обов'язковою не визнавалась, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та розглядає скаргу на підставі наявних в справі документів, яких достатньо для її вирішення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників прокуратури та позивача, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Предметом позову є вимоги прокурора про зобов'язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку (код ділянки НОМЕР_1) площею 0,3 га по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд. В обґрунтування позову прокурор посилається, що заклад громадського харчування загальною площею 353,20 кв.м. по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва є самочинним будівництвом, а відповідач використовує спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів чим порушує право територіальної громади міста Києва на землю.

26 лютого 2009 року між ОСОБА_4 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555» (покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким покупець прийняв у власність нерухоме майно, а саме заклад громадського харчування загальною площею 353,20 кв.м. по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва. Договір посвідчений державним нотаріусом Журавською В.В. та зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за №8889-П.

Факт належності ТОВ «Аквамарин-555» на праві приватної власності нерухомого майна: літ. А -11,7 кв.м.; літ. Б. - 11,7 кв.м.; літ. В - 11,7 кв.м.; літ. Г - 11,7 кв.м.; літ. Д - 23,8 кв.м.; літ. Е - 19,0 кв.м.; літ Ж - 116,2 кв.м.; літ З - 2,2 кв.м.; літ. И - 11,6 кв.м.; літ. К - 37,5 кв.м.; літ. Л - 37,6 кв.м.; літ. М - 58,5 кв. м (загальна площа 353,20 м2), що знаходиться по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 83974222) від 31.03.2017 року.

01.02.2017 року Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації складено акт обстеження земельної ділянки №17-0123-04, яким встановлено, що на частині вищевказаної ділянки по АДРЕСА_1, на площі приблизно 0,13 га розміщено та експлуатується заклад громадського харчування «Шервуд». На земельній ділянці розміщені дерев'яні споруди, земельна ділянка огороджена. Заклад громадського харчування площею 353,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, 1-а належить ТОВ «Аквамарин-555» на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2009 року. Право власності зареєстровано в Київському МБТІ 25.09.2009 (реєстраційне посвідчення №005286) та записано в реєстрову книгу №169п-110 за реєстровим №8884-П). За результатами обстеження вбачається порушення ст. 126 Земельного кодексу України.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України від 17.07.1997 №475/97 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - «Конвенція») та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу ст.9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно за відсутності його вини, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Згідно зі ст.ст. 319, 328 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 334 Цивільного кодексу України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Стаття 120 Земельного кодексу України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011 роз'яснено, що у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

У вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Державна реєстрація права власності ТОВ «Аквамарин-555» на нежитлову будівлю - заклад громадського харчування загальною площею 353,20 кв.м. по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва не скасована, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі є чинним.

З огляду на зазначене, ТОВ «Аквамарин-555», як власник нежитлової будівлі, державна реєстрація права власності на яке не скасована, має право користування спірною земельною ділянкою, на якій така будівля розміщена, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, що передбачено ст. 120 Земельного кодексу України

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Аквамарин-555» після набуття у власність нежитлової будівлі, 20.09.2009 звернувся до Київської міської ради з клопотаннями про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки та про надання дозволу на розроблення документації з землеустрою на земельну ділянку за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,4000 гектарів для обслуговування будівлі закладу громадського харчування.

За приписами частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Під місцем розташування розуміють певне розташування об'єкту у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив'язці до існуючої геодезичної межі.

Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, що вказана в Акті обстеження № 17-0123-04 від 01.02.2017, як і не надано доказів на підтвердження розміру земельної ділянки ініційованої до звільнення та повернення позивачу з її фактичними межами, з її точними координатами, точним розташуванням, точним розміром.

З огляду на зазначене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а висновок суду про відмову у задоволенні позову є правомірним.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 року по справі № 910/3510/17 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/3510/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко