ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2017 р. Справа №917/436/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир», м.Гадяч, Полтавська область, (вх.№1916П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 15.05.2017 року по справі №917/436/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир», м.Гадяч, Полтавська область,

до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», м.Червонозаводське, Полтавська область,

про визнання недійсним договору поставки №195-Б від 12.07.2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.05.2017 року у справі №917/436/17 (суддя Гетя Н.Г.) у задоволені позовних вимог відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 15.05.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що договір №195-Б від 12.05.2016 року був укладений директором позивача з перевищенням наданих йому повноважень, а отже під час укладення договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності позивача і тому є всі підстави для визнання такого договору недійсним. Скаржник вказує, що рішень, які б дозволяли директору укладати договір з відповідачем (зважаючи на його суму/ціну) загальні збори учасників позивача не приймали, а твердження суду щодо схвалення товариством спірного договору не відповідають дійсності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 13.07.2017 року була направлена сторонам рекомендованими листами 19.06.2017 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 27.06.2017 року та 30.06.2017 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, сторони у судове засідання не з'явилися, про причини не з'явлення суд не повідомили.

Враховуючи факт належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень вчинено належні дії щодо повідомлення сторін про судовий розгляд справи та створені належні умови для надання сторонами доказів і вважає, що оскільки явка представників сторін не була визнана обов'язкову, за можливе є розглядати справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 12.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (покупець, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» (постачальник, відповідач у справі) укладено договір поставки №195-Б відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставляти покупцю молочну сировину (молоко коров'яче сире незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), а покупець зобов'язався приймати та оплачувати молоко, на умовах та в порядку, визначеному договором.

Згідно п. 5.1. договору ціна на молоко встановлюється в національній валюті України - гривні, та погоджується сторонами шляхом підписання протоколу погодження цін (додаток №1), який є невід'ємною частиною цього договору.

У матеріалах справи містяться копії додатку №1 до договору поставки №195-Б від 12.07.2016 року - протоколу погодження ціни від 09.08.2016р., 15.09.2016р., 05.10.2016р., 19.10.2016р., 03.11.2016р., 08.11.2016р., 28.11.2016р., 09.12.2016р. (а.с. 30-37).

Відповідно до п. 5.3. договору загальна сума цього договору (тобто загальна вартість усього молока, поставленого за цим договором) сторонами не обмежується і визначається загальною сумою вартості фактично поставленого молока.

Згідно п. 8.1. договір набуває чинності з дати підписання сторонами та діє до 31.12.2016 року, а в частині розрахунків за поставлене молоко до моменту остаточного розрахунку.

Договір підписаний директором ПрАТ «Райз-Максимко» ОСОБА_1 та директором ТОВ «Гадячсир» ОСОБА_2, а також скріплений печатками підприємств.

Позивач у позовній заяві вважає, що вищезазначений договір підлягає визнанню недійсним посилаючись на приписи ч. 1 ст. 215 та ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 та ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 62 вищезазначеного Закону України, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що зазначений договір укладений директором ТОВ «Гадячсир» з перевищенням наданих йому повноважень, а саме позивач зазначає, що:

- як свідчать певні обставини загальна (сумарна) вартість товару (молока), поставленого за договором за період з липня 2016 року по грудень 2016 року, що становить суму договору, складає 11573838,64 грн.;

- згідно з п. 12.19 Статуту ТОВ «Гадячсир» в редакції, яка діяла на момент укладення договору, виконавчим органом товариства є директор;

- пунктом 12.20 Статуту ТОВ «Гадячсир» передбачено, що директор товариства у межах своїх повноважень розпоряджається коштами, укладає цивільно-правові договори (правочини) та трудові договори від імені товариства, а на суми, що перевищують визначену рішенням загальних зборів учасників - за попереднім рішенням загальних зборів учасників; пунктом 12.5.15 пункту 12.5 розділу 12 Статуту передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників товариства віднесено прийняття рішення про укладення будь-яких договорів (розпорядження коштами товариства), сума яких перевищує граничну суму, визначену загальними зборами учасників;

- жодних рішень, які б дозволяли директору позивача укладати договір з відповідачем (зважаючи на його суму/ціну) загальні збори учасників позивача не приймали.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до господарського суду Полтавської області, за результатами розгляду якої винесено оскаржуване рішення.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 638, 639 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Як видно з матеріалів справи предметом розгляду у даній справі є визнання недійсним договору поставки №195-Б від 12.07.2016 року у зв'язку з підписанням цього договору, як зазначає позивач, з боку покупця директором ОСОБА_2 з перевищенням повноважень.

Договір, що оспорюється позивачем, за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальні положення про купівлю-продаж визначені главою 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, з огляду на наведені норми чинного законодавства істотними умовами договору поставки є предмет поставки (товар), строк поставки, кількість і ціна товару.

Договором та додатками до нього, які є його невід'ємною частиною, погоджені всі істотні умови договору поставки.

Підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У позовній заяві в якості підстави визнання договору недійсним позивач зазначає про перевищення директором ТОВ «Гадячсир» наданих йому повноважень.

Згідно з п. 12.19 Статуту ТОВ «Гадячсир» в редакції, яка діяла на момент укладення договору, виконавчим органом товариства є директор; п. 12.20 Статуту передбачено, що директор товариства у межах своїх повноважень розпоряджається коштами, укладає цивільно-правові договори (правочини) та трудові договори від імені товариства, а на суми, що перевищують визначену рішенням загальних зборів учасників - за попереднім рішенням загальних зборів учасників; п. 12.5.15 Статуту передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників товариства віднесено прийняття рішення про укладення будь-яких договорів (розпорядження коштами товариства), сума яких перевищує граничну суму, визначену загальними зборами учасників.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Пункт 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року вказує, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Матеріали справи містять витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з якого вбачається, що ОСОБА_2 є керівником підприємства - ТОВ «Гадячсир» з 24.05.2011 року і що він за попереднім погодженням загальних зборів учасників розпоряджається майном, коштами, укладає договори оренди земельних ділянок, інших об'єктів нерухомості.

Разом з тим у Статуті передбачено, що директор у межах своїх повноважень розпоряджається коштами, укладає цивільно-правові договори (правочини) та трудові договори від імені товариства, а на суми, що перевищують визначену рішенням загальних зборів учасників (п. 12.5.15), - за попереднім рішенням загальних зборів.

Колегія суддів відзначає, що фактично щодо ТОВ «Гадячсир» в Єдиному державному реєстрі відсутні відомості про будь-які обмеження директора на укладення угод (цивільно-правових, зокрема поставки та купівлі-продажу) від імені товариства з третіми особами.

Зазначення в Єдиному державному реєстрі про те, що директор за попереднім погодженням загальних зборів учасників розпоряджається майном, коштами, не може розглядатися як існуюче обмеження повноважень директора, з огляду на встановлення факту відсутності рішення загальних зборів учасників позивача, прийнятого відповідно до п.12.5.15 його Статуту, яким би встановлювалася певна (гранична) сума, перевищення якої потребувало б прийняття відповідного рішення загальними зборами.

Частиною 1 ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією собою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, чинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Частина друга вказаної норми передбачає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Пунктом 3.4 вищезазначеної постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому хвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а собою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до правової позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 06.04.2016 року №3-84гс16, законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки утвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Так, як вказує сам позивач за період з липня 2016 року по грудень 2016 року за оспорюваним договором відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товар молоко на загальну суму 11573838,64 грн.

Зазначене підтверджується також приймальними квитанціями на закупівлю молочної сировини за той же період, які були видані позивачем, та свідчать про прийняття позивачем від відповідача товару на загальну суму 11 573 838,64 грн.

Крім того, 09.08.2016р., 15.09.2016р., 05.10.2016р., 19.10.2016р., 03.11.2016р., 8.11.2016р., 28.11.2016р. та 09.12.2016р. між позивачем та відповідачем підписувалися протоколи узгодження ціни на продукцію, що поставлялася відповідно до договору, які оформлювалися сторонами як додаток №1 до спірного договору.

Відповідно до наданих відповідачем відомістю проплат та виписках по банківських рахунках, позивач вчинив дії, які беззаперечно свідчать про схвалення ним спірного правочину, та здійснив часткову оплату за товар в розмірі 9619452,00 грн.

Таким чином колегія суддів вважає, що наразі має місце прийняття позивачем виконання договору (поставленого товару), тобто вчинення конклюдентних дій щодо виконання відповідного правочину свідчить про схвалення позивачем цього договору поставки. Договір прийнятий позивачем до виконання, продукція за договором одержана, позивач не відмовлявся від її прийняття, навпаки, здійснював прийом продукції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, оскільки позивачем не доведено наявності обмежень повноважень особи, якою укладено договір зі сторони позивача, а сам договір було прийнято позивачем до виконання і поставлену продукцію за даним договором отримано позивачем.

Також, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що доводи ТОВ «Гадячсир», викладені у апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обґрунтованих висновків місцевого господарського суду.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 15.05.2017 року по справі №917/436/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 15.05.2017 року по справі №917/436/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 18 липня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.