ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" липня 2017 р.Справа № 916/933/17

За позовом: заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської

міської ради

до відповідачів: 1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про розірвання договору та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Цісельський О.В.

За участю представників:

від прокуратури: Францевич В.В. - посвідчення

від позивача: Асташенкова О.І. - довіреність

від відповідача 1: Зубенко В.О. - довіреність

від відповідача 2: Прошенко Д.В. - адвокат

Відповідно до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалися перерви з 01.06.2017р. до 09год.40хв. 08.06.2017р; з 08.06.2017р. до 10год.00хв. 20.06.2017р.; з 20.06.2017р. до 12год.20хв. 04.07.2017р.

Суть спору: Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради (ОМР) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (УІЗТМ) та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ФОП Юрочкін) про визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон", укладеного 25.04.2014р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП ОСОБА_1 шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 24.04.2014р. №01/с-14; зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон".

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р., укладений між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП ОСОБА_1, є удаваним та вчинений його сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору оренди комунального майна, про що свідчать умови оспорюваного договору, які не відповідають вимогам ст.1130 ЦК України, а навпаки, є істотними умовами договору оренди, зокрема щодо об'єкту оренди, його страхування, терміну, на який укладається договір оренди. Тому правовідносини, що виникли між сторонами мають регулюватися Законом України "Про місцеве самоврядування" та Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Виходячи з наведеного, прокурор зазначає, що договір оренди комунального майна, укладений між відповідачами, порушує вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки Одеською міською радою не приймалося рішення щодо передачі у користування відповідача 2 комунального майна берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон".

21.04.2017р. ухвалою суду позовну заяву прокурора (вх.№993/17 від 19.04.2017р.) прийнято судом до розгляду, порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні суду.

30.05.2017р. позивачем було надано письмові пояснення (вх.№11995/17) в яких він підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з посиланням при цьому на те, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. на його думку не є договором про спільну діяльність, а містить істотні умови договору оренди стосовно права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, а також проточного та капітального ремонтів. Оспорюваний договір укладений з порушенням порядку укладання договору оренди майна комунальної власності.

01.06.2017р. відповідачем 1 було надано письмові пояснення (вх.№12171/17) в яких він визнав позовні вимоги прокурора в частині визнання договору недійсним, а в частині повернення майна на користь ОМР просив суд, враховуючи те, що він є балансоутримувачем спірного майна, в разі задоволення позову просить зобов'язати відповідача 2 повернути майно на його користь.

08.06.2017р. від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (вх.№12606/17) в якому відповідач 2 проти позову заперечує обґрунтовуючи це тим, що прокурор в заявленому позові не доведено наявності у сторін оспорюваного договору мети встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, які передбачені укладеним правочином, а також настання для сторін інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені договором, не зазначив всіх істотних умов договору оренди, які повинні бути наявні в оспорюваному договорі у відповідності до ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", а також не навів доказів того, що майно, яке є предметом оспорюваного договору передавалося за актом приймання-передачі відповідачу 2.

08.06.2017р. представником позивача було надано клопотання (вх.№2-3341/17) про продовження терміну розгляду справи на 15 днів, яке судом було задоволено, про що 08.06.2017р. було винесено відповідну ухвалу.

Прокурор заявлений позов підтримує в повному обсязі, просить суд його задовольнити.

Позивач - ОМР, заявлений прокурором позов підтримує, просить суд його задовольнити.

Відповідач 1 - УІЗТМ, позовні вимоги прокурора визнав частково, в частині визнання оспорюваного договору недійсним просить суд позов задовольнити.

Відповідач 2 - ФОП ОСОБА_1 проти позову заперечує в повному обсязі, просить суд в його задоволені відмовити.

Норми ст.22 ГПК України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч.1 ст.6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники прокурора, позивача та відповідачів, які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними в неї матеріалами.

В процесі розгляду справи учасниками процесу надавалися додаткові письмові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення їх представників, суд встановив:

Розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 04.01.1996р. №3/к-96 утворено протизсувне управління обласної державної адміністрації.

Розпорядженням Одеської обласної ради від 17.09.1996р. №62/р-96 передано майно протизсувного управління обласної державної адміністрації до власності Одеської міської ради.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 13.12.1996р. №552 прийнято майно Одеського протизсувного управління в комунальну власність міста.

25.04.2014р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (Управління) та ФОП ОСОБА_1 (Підприємець) укладений договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14, відповідно до п.1.1. якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Відповідно до п.1.2 договору для реалізації спільного проекту задіється берегозахисна споруда берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон" та у подальшому іменована "берегозахисна споруда", згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору (Додаток № 1).

У відповідності до п.1.3 договору Підприємець бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди: бетонованого майданчика площею 487,2 м2.

Пунктом 1.4. договору встановлено, що берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеси, а Підприємцю надається право користування нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору.

Згідно з п.2.1. договору для досягнення цілей, вказаних у розділі 1 договору, Управління забезпечує: технічними даними, які визначені відповідними технічними документами (п.2.1.1.); технічною інформацією необхідною для проведення обстеження берегозахисної споруди, підготовки та проведення капітального ремонту та/або реконструкції, вимогами до їх експлуатації (п.2.1.2.); розробку технічних умов (технічного завдання) для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди (п.2.1.3.); допомогу в погодженні та затвердженні у встановленому порядку проектної документації з поточного та/або капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди: бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС між буною № 3 та буною № 4 (п.2.1.4.); надає Підприємцю рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруди, надає методологічну допомогу (п.2.1.5.).

У відповідності до п.2.2 договору Управління має право: контролювати наявність, стан, напрями та ефективність використання, хід виконання робіт з поточного ремонту, реконструкції та/або капітального ремонту берегозахисної споруди задіяної згідно розділу 1 цього договору (п.2.2.1.); вступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану берегозахисної споруди внаслідок невиконання або неналежного виконання Підприємцем умов цього договору (п.2.2.2); вимагати дострокового розірвання договору у разі: систематичного ухилення Підприємцем від виконання приписів Управління, невиконання Підприємцем цілком або частково умов цього договору, систематичного порушення Підприємцем Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеса, невикористання берегозахисної споруди взагалі або використання її не за цільовим призначенням (п.2.2.3.); розірвання договору в односторонньому порядку відбувається на підставі Приписів управління, шляхом письмового повідомлення Підприємця та підписання акту приймання-передачі майна в односторонньому порядку (п.2.2.4.)

Згідно з п.2.3. договору для досягнення цілей, вказаних в розділі 1 договору підприємець зобов'язаний: за власні кошти, силами спеціалізованої організації, провести обстеження технічного стану аварійної берегозахисної споруди та надати відповідні висновки Управлінню до 31.07.2014 року (п.2.3.1); за результатами обстеження берегозахисної споруди та висновків спеціалістів замовити за власний рахунок у відповідної ліцензованої організації проектну документацію з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди і погодити її з Управлінням у встановленому порядку до 31.12.2014 року (п.2.3.2); до 01.02.2015р. за власний рахунок скласти графік виконання робіт та погодити його з Управлінням. Після його погодження за власні кошти здійснити відповідні ремонтні роботи у строк, встановлений даним графіком. Даний графік є невід'ємною частиною договору (Додаток № 2) (п.2.3.3); у разі невиконання або не повного виконання умов даного договору, передбачених п.п.2.3.1.-2.3.3. договір має бути розірваний у безумовному порядку, згідно п.2.2.3. договору (п.2.3.4.); у разі, якщо Підприємець подає заяву на погодження Управлінням здійснення невід'ємних поліпшень берегозахисної споруди, він зобов'язаний надати експертний висновок та проектно-кошторисну документацію на здійснення невід'ємних поліпшень. Здійснення невід'ємних від берегозахисних споруд поліпшень оформлюється додатковим договором (п.2.3.5.); забезпечити Управлінню доступ на берегозахисну споруду з метою перевірки їх стану і відповідності напряму використання за цільовим призначенням (п.2.3.6.); дотримуватись вимог законодавства, будівельних норм, рішень органів місцевого самоврядування щодо використання берегозахисної споруди та пляжів, уникати дій, які можуть шкідливо вплинути на їх протизсувні властивості, що включає будівництво будь-яких капітальних об'єктів. Не здійснювати на берегозахисній споруді (бетонований майданчик площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС між буною № 3 та буною № 4 будівництво, реконструкцію або будь-які будівельні роботи, у т.ч. і підготовчі, без узгодження даних дій з Управлінням та до моменту одержання й передачі Управлінню повністю оформленої та узгодженої дозвільної документації на дані види робіт (п.2.3.7.); протягом місяця після укладання цього договору укласти договори страхування майна (берегозахисній споруди) на суму не менше ніж його балансова вартість на користь Управління, яке несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження берегозахисної споруди та обов'язкового страхування відповідальності перед третіми особами на випадок спричинення збитків у результаті власної діяльності у порядку визначеному законодавством і надати Управлянню копії страхових полісів і платіжних доручень. Постійно поновлювати договори страхування таким чином, щоб увесь строк дії договору майно (берегозахисна споруда) та відповідальність були застраховані та своєчасно інформувати Управління з наданням відповідної документації (п.2.3.8.); після створення пляжу в світлий час доби нести відповідальність за безпеку життя і здоров'я відпочиваючих та інших осіб, які перебувають на території берегозахисної споруди, згідно із законодавством (п.2.3.9.); у разі зміни рахунку, назви підприємства, телефону, юридичної адреси повідомляти про це Управління у тижневий строк (п.2.3.10.)

Відповідно до п.2.4 договору Підприємець має право: користуватися берегозахисною спорудою бетонована площадка 487,2 м2 та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу згідно з цільовим призначенням берегозахисної споруди та умовами цього договору, а також Правилами устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затвердженими Одеською міською радою, протягом строку, на який він укладений (п.2.4.1); достроково припинити дію договору, письмово попередивши про це Управління за два місяця (п.2.4.2); одержувати від Управління наявну в нього технічну, проектну-кошторисну документацію для виконання робіт із ремонту берегозахисної споруди, згідно заходів, розроблених Управлінням на поточний рік (п.2.4.3).

Пунктом 3.1. договору встановлено, що у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та/або чинним законодавством України.

Відповідно до п.3.1.1. договору є його невиконання або неналежне виконання , тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом договору.

Пункт 3.1.4. договору встановлює, що сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання договору.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п.6.2. договору цей договір укладено строком на 12 років та є чинним до 25.04.2026 року, у разі не припинення його дії в достроковому порядку передбаченому пунктом 2.2.3. даного договору.

Згідно з п.6.3. договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до п.6.4. договору зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковим договором до цього договору у письмовій формі.

Згідно з п.6.5. договору зміни у цей договір набирають чинності з моменту належного оформлення (підписання і скріплення печатками сторін) сторонами відповідного додаткового договору до цього договору.

Відповідно до п.6.6. договору чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; достроково за взаємною згодою сторін, за рішенням суду або відповідно до п.2.2.3 цього договору; банкрутства Підприємця; ліквідації Управління або Підприємця.

Додатком №1 до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. є схема з відображенням берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику площею 487,2 м2, яка розташована між бунами № 3 та 4.

Додатком №2 до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. сторони погодили вид ремонтних робіт - поточний ремонт, благоустрій території з облаштуванням літнього дерев'яного майданчика у строк з 01.02.2016р. по 20.05.2016р.

12.04.2016р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (Управління) та ФОП ОСОБА_1 (Підприємець) був укладений додатковий договір до про внесення змін до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14, відповідно до якого з метою виконання робіт з поточного ремонту та благоустрою, сторони вирішили внести зміни у відповідні пункти договору та читати їх у наступній редакції:

Пункт 1.2. договору: для реалізації спільного проекту задіються берегозахисні споруди у вигляді бетонованого майданчика, що розміщений в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон" та у вигляді буни № 4, в подальшому іменована "берегозахисні споруди", згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору (Додаток № 1).

У відповідності до п.1.3 договору Підприємець бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди: бетонованого майданчика площею 487,2 м2; буна № 4 першої черги ПЗС, протяжністю 60 погонних метрів.

Згідно з листом відповідача 1 від 03.02.2017р. №02/01-10/101 берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2 за адресою: в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон", є предметом договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р., укладеним між Управлінням ІЗТМ та РУ ОМР та ФОП ОСОБА_1, знаходяться на балансі управління (основні засоби) та є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси.

Згідно з актом контролю використання берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 та буною №4 та буни № 4 від 30.05.2017р., який складений представниками відповідача 1 встановлено, що при обстежені берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 та буною №4, площею 487,2 м2 та буни № 4 встановлено: берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 - №4 та буна № 4- є предметом договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 01/с-14 від 25.04.2014р.; на берегозахисній споруді у вигляді бетонованого майданчику - встановлено балкон у вигляді майданчику літнього кафе; на берегозахисній споруді у буні № 4 - відсутні ознаки самовільно встановлених тимчасових споруд, об'єктів самочинного будівництва, тощо.

Як зазначає прокурор, враховуючи те, що ОМР, яка відповідно до вимог чинного законодавства є розпорядником спірного нерухомого майна, не вжила жодних заходів щодо визнання недійсним оспорюваного договору та повернення спірного майна до комунальної власності, в силу приписів Закону України "Про прокуратуру" в нього виникла необхідність для звернення до Господарського суду Одеської області для відновлення порушеного права територіальної громади м. Одеси, що й стало підставою для заявлення відповідного позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надані в ході судового розгляду справи, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку господарський суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 121 Конституції України одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про прокуратуру" при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право, зокрема, звертатись до суду, з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом першим ч.6 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатись до суду з позовом (заявою, поданням).

Частиною першою ст.2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень ч. 3 цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому, згідно ч.2 ст.29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів, зокрема, органів місцевого самоврядування.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, органи прокуратури України, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, в інтересах якої прокурор звернувся з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено судом, в якості обґрунтування подання прокурором даного позову для представництва інтересів держави в особі представницького органу територіальної громади міста - Одеської міської ради, прокурор вказує на невідповідність оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, що, як наслідок, порушує права Одеської міської ради..

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з висновком, якій міститься у постанові Верховного Суду України N 6-1026цс16 від 07.09.2016р., та який в силу вимог ст.111-28 ГПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Як зазначено у п.3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Як встановлено господарським судом між відповідачами у справі укладений договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №03/с-15 від 15.05.2015р., відповідно до якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Згідно з ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Статтею 1131 ЦК України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживча річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною першою ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

З системного аналізу предмету, укладеного між відповідачами договору, та його умов, суд дійшов висновку, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. за своєю правовою природою є змішаним договором, який вбирає в себе положення, як договору підряду (виконання робіт з поточного ремонту, та/або капітального ремонту берегозахисної споруди), так і договору про спільну діяльність (об'єднання коштів та майна з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані).

Як вбачається із тексту оспорюваного договору в ньому відсутні такі істотні умови договору оренди, як то: орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, забезпечення виконання зобов'язань неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо, обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки майна, що є предметом оспорюваного договору, які б дозволили би суду встановити, що між сторонами вчинено саме договір оренди комунального майна.

Крім того, судом встановлено, що між сторонами не відбулося фактичної передачі об'єкту за договором про співробітництво, що в свою чергу, також є обов'язковою умовою, при укладанні договору оренди комунального майна.

Щодо самого об'єкту укладеного між відповідачами договору про співробітництво, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції чинній на час укладання оспорюваного договору) об'єктами оренди за цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс. Грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості орендодавець надає орендареві на умовах кредиту за ставкою рефінансування Національного банку України, а інші оборотні матеріальні засоби викуповуються орендарем. Порядок викупу оборотних матеріальних засобів та використання грошових коштів, одержаних від їх викупу, а також грошових коштів, наданих орендареві на умовах кредиту відповідно до цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України; нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті.

Нерухоме майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, правоохоронних органів і органів доходів і зборів, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду.

У ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

В п.1.3. Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України № 661 від 03.04.2012р. гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.

Наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 11.01.2010р. №1 затверджено із наданням чинності з 1 січня 2011 року ДБН В.2.4-3-2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення".

За положеннями ДБН В.2.4-3-2010 берегоукріплювальні споруди відносяться до другорядних гідротехнічних споруд. При цьому берегоукріплювальні споруди з бунами є комбінованими берегоукріплювальними спорудами, які застосовуються для захисту від розмиву підводного схилу узбережжя з галечниковими і піщаними наносами в межах прибійної і приурізної зон, при недостатньому надходженні наносів або при періодичному поповненні пляжу низової ділянки берега.

Таким чином, бетонований майданчик, який є складовою підпірної стінки та буна, як берегозахисна споруда, які є об'єктами оспорюваного договору є гідротехнічними спорудами, а тому на підставі ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" взагалі не може бути об'єктом оренди комунального майна.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що укладений між відповідачами договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. не є удаваним договором, який як вказує у позову прокурор, приховує собою договір оренди комунального майна, а тому до правовідносин які склалися за оспорюваним договором не можуть застосовуватись норми законодавства, які регулюють правовідносини за договором оренди комунального майна.

Посилання прокурора та позивача на наявність в оскаржуваному договорі таких істотних умов договору оренди як: строк дії договору, право користування об'єктом комунального майна, його страхування, умови поліпшення, а також обов'язки відповідача 2 щодо проведення проточного та капітального ремонтів, судом до уваги не приймаються, оскільки чинним законодавством не заборонено застосування до договорів про спільну діяльність вищезазначених положень.

Щодо позовні вимоги в частині зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2 за адресою: в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон"), на думку суду, також не підлягають задоволенню, оскільки позовні вимоги в цій частині обґрунтовані ст.216 ЦК України, положеннями якої врегульовані правові наслідки недійсності правочину.

Таким чином, враховуючи вищенаведені висновки до яких дійшов суд, правові підстави для визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. відсутні.

Окрім того, вимоги ч.1 ст.216 ЦК України застосовуються саме до сторін договору, якими в даному випадку є відповідачі у справі, а позовні вимоги прокурора стосуються повернення майна на користь Одеської міської ради, яка не є стороною відповідного договору.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає що позовні вимоги прокурора є повністю законними, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЛ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням прокурора, позивача, відповідача та третіх осіб на стороні відповідача, надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуюче вищенаведене, враховуючи висновки, до яких дійшов суд при розгляді справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку що у задоволені позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено 10 липня 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський