ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" липня 2017 р. Справа № 911/1325/17

За позовом Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)», 09109, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Василя Симоненка, будинок 16

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 09100, АДРЕСА_1

про визнання договору недійсним

суддя Н.Г.Шевчук

за участю представників:

позивача - Олійник С.С., довіреність №вн226 від 06.07.2017,

відповідача - ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_1,

ОСОБА_3, договір б/н від 18.01.2017.

Суть спору: Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)» (далі - Підприємство №35) звернулось у господарський суд з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1), в якому з урахуванням клопотання про уточнення позову та додаткових пояснень (арк. с. 142-144, 154-155) з посиланням на частини 3, 4, 5 статті 203, частину першу статті 215 Цивільного кодексу України просить визнати недійсними договір №1 від 16.01.2014 та акт приймання-передачі від 17.01.2014 як такі, що підприємством не були укладені.

Відповідач проти позову заперечує з посиланням на те, що договір і акт підписані позивачем і скріплені його печаткою, що вони схвалені позивачем, що підтверджено судовими рішеннями у справі господарського суду Київської області №911/1285/15 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Підприємства №35 (арк. с 81-85, 149-153).

Відповідач також заявив про застосування позовної давності (арк.с. 79-80).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 між Підприємством Білоцерківської виправної колонії (№35) (зберігач) і ФОП ОСОБА_4 (поклажодавець) Товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем і повернути цей товар поклажодавцеві у схоронності (арк. с. 12-13). За цим договором на зберігання передається майно, перелік, кількість і оцінка якого мають бути визначені в складських документах, що видаються зберігачем поклажодавцю безпосередньо після передання товару на зберігання. Відповідальне зберігання за цим договором є платним, вартість зберігання майна становить 700,00грн/міс. Склад знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Строк дії вказаний у пунктах 6.1, 6.2: з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та закінчується 31.12.2014.

Згідно акту від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16 січня 2014 року поклажодавець ФОП ОСОБА_4та зберігач Підприємством Білоцерківської виправної колонії (№35) склали цей акт про те, що поклажодавець перев., а зберігач прийняв вугілля дерев'яне у кількості 249900кг - 16660 мішків, оціночна вартість переданого майна 750000грн (арк. с. 14).

Підприємство Білоцерківської виправної колонії (№35) змінило найменування на Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)».

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.05.2015 року, яке набрало законної сили 01.03.2016, у справі 911/1285/15 задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 та зобов'язано Державне підприємство «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)» (на теперішній час це Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)») вчинити певні дії, а саме, повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 184 000 кг вугілля дерев'яного на суму 552000 грн., переданого за договором відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 по акту від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 (арк. с. 97-126).

Питання щодо недійсності договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 та акту від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не було предметом спору у справі №911/1285/15.

Судом встановлено, що при розгляді справи №911/1285/15 ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 у справі була призначена судова експертиза, яка була проведена Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮ України, на вирішення якої були поставлені наступні питання:

- Чи вносились у текст документа (договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014, Акту приймання-передачі від 17.01.2014 до договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014) зміни, шляхом підчистки, травлення, дописок тощо.? Якщо вносились, то в якій частині?

- Чи можливо визначити шляхом експертного дослідження, коли було виготовлено договір відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 року чи пізніше, акту приймання-передачі від 17.01.2014 року чи пізніше до договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 року. Якщо так, то в який період виготовлялись договір відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 та акт приймання-передачі від 17.01.2014?

За результатами проведення цієї судово-технічної експертизи був наданий висновок судового експерта Київського науково дослідницького інституту судових експертиз В.С.Куликовської від 29.01.2016 №13012/13013/15-33/1122/1123/16-33 (арк. с. 26-38), в якому зазначалось що:

- перший аркуш (перша та друга сторінка договору) і другий аркуш (третя сторінка) Договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не є аркушами одного документу, тобто наданий на дослідження Договір відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 виготовлений з використанням аркушів різних документів;

- акт прийому-передачі від 17.01.2014 до Договору від 16.01.2014 №1 заповнений різними видами паст;

- судовий експерт не мав можливості в своєму висновку надати відповідь на всі поставлені питання в зв'язку з відсутністю згоди суду на знищення документів наданих на експертизу.

Судом встановлено, що текст договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 виготовлений на двох аркушах, з яких на першому аркуші текст розмішений з обох сторін аркуша і закінчується пунктом 6.4, другий аркуш починається з пункту 6.5 і закінчується підписами і печатками поклажодавця і зберігача.

При цьому як у преамбулі договору, так і на останній сторінці договору в пункті 8.Місцезнаходження та банківські реквізити сторін поклажодавцем вказаний ФОП ОСОБА_4, а підписаний, як стверджують сторони, ФОП ОСОБА_1 і проставлена печатка ФОП ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

За таких обставин, зважаючи на висновок судового експерта, суд дійшов висновку про відсутність вільного волевиявлення позивача, яке відповідало б його внутрішній волі, на прийняття умов, викладених на першому аркуші договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, а отже і на укладення цього договору в цілому.

Зазначене відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 недійсним.

Проте, позовна вимога про визнання недійсним договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не може бути задоволена у зв'язку з пропуском позивачем встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач подав позов до господарського суду 28.04.2017.

Про порушення свого права, а саме: наявність договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, позивач повинен був дізнатись 17.01.2014, коли ним був підписаний та скріплений печаткою акт від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, оскільки цей акт містить посилання на договір відповідального зберігання №1 від 16.01.2014.

Докази того, що акт від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, як двосторонній правочин, який підтверджує приймання-передачу майна, укладений без додержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відсутні.

Посилання позивача на те, що вказане в акті вугілля дерев'яне ним не приймалось, що вказана в акті кількість вугілля дерев'яного не могла бути розміщена у приміщенні позивача, суд не приймає до уваги, оскільки це питання виходить за межі позовних вимог даного спору.

Предметом дослідження у справі, що розглядається, є додержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в момент вчинення правочину, а не на стадії його виконання.

За таких обставин підстав для задоволення позову не вбачається.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати при відмові у позові покладаються на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити повністю.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повне рішення складене 14.07.2017.