ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року Справа № 920/652/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І., - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Дроботової Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017
у справі№ 920/652/16
Господарського судуСумської області
за позовомЗаступника керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Сумської міської ради
до- Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради - Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТД- Темп"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальний заклад Сумської міської ради "Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді"
провизнання недійсним договору оренди приміщення,

за участю представників:
прокуратуриЗарудяна Н.О.- посвідч. № 000626;
позивачане з'явився;
відповідачівне з'явились;
третьої особине з'явився;
ВСТАНОВИВ:

29.06.2016 Заступник керівника Сумської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Сумської міської ради з позовом до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТД-Темп" про визнання недійсним договору "0112 (УКМ-0301) від 11.08.2004 зі змінами № 1 від 29.07.2005, № 2 від 16.06.2006, № 1 від 18.02.2008, № 2 від 04.06.2013 та № 3 від 24.07.2015 оренди нежитлового приміщення площею 315,1 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15.08.2016), як такий, що суперечить закону. Позов обґрунтовано приписами статей 19, 53 Конституції України, статей 15, 16, 203, 215, 216, 217, 236 Цивільного кодексу України, статей 179, 180 Господарського кодексу України, статей 18, 29, 61, 63 Закону України "Про освіту", частини другої статі 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", та зазначено, що належний територіальній громаді міста заклад освіти використовується не за призначенням - для розміщення швейної майстерні.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-Темп" заперечив проти позову з підстав необґрунтованості і недоведеності позовних вимог, вказавши, що орендоване приміщення використовується без порушення вимог статей 61, 63 Закону України "Про освіту", Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавець (або позивач) з вимогою щодо дострокового розірвання договору до орендаря не звертався, а змінами до договору № 1 від 18.02.2008 сторони погодили строк дії договору до 16.05.2017.

25.08.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-Темп" подало до суду заяву про застосування позовної давності, у якій просило відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 10.01.2017 (судді: Левченко П.І. - головуючий, Соп'яненко О.Ю., Костенко Л.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 (судді: Гребенюк Н.В. - головуючий, Білецька А.М., Істоміна О.А.) рішення господарського суду залишено без змін.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, заступник прокурора Харківської області подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати прийняті у справі рішення та постанову, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: суди невірно застосували приписи статей 256, 261 Цивільного кодексу України, не врахувавши, що обізнаність позивача про порушене право не можна пов'язувати з подачею позову прокурором у цій справі, прокуратурі стало відомо про порушення права лише у 2016 році за результатом проведення перевірки дотримання законності розпорядження майном закладів освіти, з цього моменту і почався перебіг строку звернення з позовом; суди прийняли рішення без врахування вимог Законів України "Про освіту" та "Про охорону дитинства", оскільки спірний договір оренди приміщення навчального закладу укладений всупереч цільовому призначенню, не для освітніх потреб, що є порушенням державного і суспільного інтересу та унеможливлює використання переданих приміщень об'єкту освіти для роботи з дітьми.

Сторони не скористались процесуальним правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції своїх представників та направлення відзиву на касаційну скаргу. Прокурору судовому засіданні підтримав доводи касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановили суди попередніх інстанцій, згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.1996 № 222 "Про поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури, які належать суб'єктам підприємницької діяльності" до комунальної власності передано об'єкти соціальної інфраструктури, у тому числі дитячі дошкільні заклади. На виконання вказаної вище постанови Кабінету Міністрів України, рішенням Сумської міської ради від 23.06.1999 "Про прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Суми дитячого дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13" вирішено: прийняти в комунальну власність територіальної громади міста Суми будівлю дитячого дошкільного закладу № 16, розташованого у місті Суми по вул. Харківській, 13, площею 2556 кв.м.; Управлінню комунального майна та приватизації Сумської міської ради оформити акт прийому-передачі вказаної в пункті 1 будівлі в установленому законодавством порядку, передати її в оперативне управління Відділу освіти Сумської міської ради, якому утримувати за рахунок коштів, передбачених в міському бюджеті на галузь "Освіта".

Будівлю дитячого садка ВАТ "Сумихімпром" по вул. Харківській, 13 у м. Суми введено в експлуатацію у 1983 році. Дошкільний навчальний заклад побудовано за типовим проектом. У цьому приміщенні до 1999 року був розташований та функціонував дошкільний навчальний заклад № 16, який перебував на балансі ВАТ "Сумихімпром". Контроль за станом навчально-виховного процесу у закладі здійснював Відділ освіти Сумської міської ради.

Відповідно до наказу начальника Відділу освіти Сумської міської ради № 170 від 22.07.1999 "Про прийняття на баланс міського дитячого дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13" винесений на виконання рішення Сумської міської ради від 23.06.1999 "Про прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Суми дитячого дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13" прийнято на баланс централізованої бухгалтерії міського відділу освіти будівлю комунального дитячого закладу № 16, розташованого у м. Суми по вул. Харківська, 13, площею 2556 кв.м. Пунктом 2 вказаного вище наказу будівлю колишнього дитячого дошкільного закладу № 16, розташованого по вул. Харківській, 13, передано Сумській міській станції юних натуралістів (акт приймання-передачі основних засобів від 01.09.1999). Відповідно до акта прийому-передачі від 13.09.1999 нежитлові приміщення дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13 площею 2250 кв. м. балансовою вартістю станом на 01.08.1999 в розмірі 845118,00 грн. та залишковою вартістю 663670,57 грн. станом на 01.08.1999 передані у комунальну власність м. Суми, з наступною передачею міському відділу освіти для станції юних натуралістів.

11.08.2004 Департамент комунальної власності Сумської міської ради та Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-ТЕМП" уклали договір оренди нежитлового приміщення № 0112, за умовами якого орендодавець - Департамент комунальної власності Сумської міської ради (правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради) передає, а орендар (Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-Темп") приймає у строкове платне користування (в оренду) на умовах, визначених договором, нежитлове приміщення у будинку № 13 по вул. Харківській у м. Суми для розміщення швейної майстерні.

Відповідно до пункту 2.1 договору, об'єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 315,1 кв.м у будинку № 13 по вул. Харківській у м. Суми.

Згідно з пунктом 1.2 договору, передані в оренду нежитлові приміщення є власністю територіальної громади міста Суми.

Суди встановили, що до договору оренди № 0112 від 11.08.2004 вносилися зміни: № 1 від 29.07.2005 сторони в особі Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради і ТОВ "ФТД-ТЕМП" погодили нову редакцію договору, якою термін його дії встановлено до 29.06.2006; № 2 від 16.06.2006 сторонами викладена нова редакція договору, присвоєно новий номер, - УКМ-0301, термін його дії встановлено до 16.05.2007. До договору № УКМ-0301 внесені зміни № 1 від 18.02.2008, відповідно до яких сторони встановили строк дії договору до 16.05.2017. Змінами до договору № 3 від 24.07.2015 фактично повністю змінені істотні умови первісного договору - визначена нова вартість орендованого майна та орендна плата за користування приміщенням.

01.08.2008 позивач та Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-ТЕМП" уклали договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, згідно з пунктом 1.1 якого балансоутримувач (позивач) забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13, загальною площею 2555,5 кв.м. прибудинкову територію орендар (Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-ТЕМП") утримує сам, а також бере участь у витратах балансоутримувача (позивача) на обслуговування, експлуатацію і поточний ремонт будівлі, вивіз сміття, витрати на технічне обслуговування та утримання в належному стані електричних мереж, санвузлів, обслуговування комунікацій, які є складовою частиною будівлі. При цьому до розрахунку включається відшкодування витрат як за орендоване приміщення, так і за місця загального користування, площа яких визначається пропорційно розміру орендованої площі, а також відшкодування комунальних послуг як за орендоване приміщення, так і за відповідну частку місць загального користування. Орендар (Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-ТЕМП") користується приміщенням, яке складається з приміщень загальною площею 440,3 кв.м., розміщених на І-ІІ поверхах будівлі. Орендовані приміщення використовуються для цілей: швейна майстерня.

До договору від 01.08.2008 позивач та Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТД-ТЕМП" укладали зміни № 1 від 10.10.2009, зміни № 2 від 14.12.2010, додаткову угоду від 19.01.2012, додаткову угоду від 23.03.2012, додаткову угоду від 23.03.2015.

На захист державних інтересів в особі Управління освіти і науки Сумської міської ради звернувся заступник керівника Сумської місцевої прокуратури, який вказав, що проведеним прокуратурою вивченням законності розпорядження майном закладів освіти на території міста Суми встановлено, що договір № 0112 (УКМ-0301) від 11.08.2004 зі змінами № 1 від 29.07.2005, № 2 від 16.06.2006, № 1 від 18.02.2008, № 2 від 04.06.2013 та № 3 від 24.07.2015 оренди нежитлового приміщення площею 315,1 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13, суперечить вимогам закону і має бути визнаний недійсним.

Місцевий господарський суд на підставі встановлених ним обставин справи погодився з доводами позовної заяви про те, що використання спірного приміщення не за призначенням порушує права територіальної громади міста Суми, а зазначений вище договір укладений з порушенням вимог законодавства.

Разом з тим, місцевий господарський суд з'ясував, що у цій справі пропущено встановлений строк для звернення з позовом за захистом порушеного права, про застосування якого заявлено відповідачем та визнав недоведеними обставини, які могли б вказати на поважність пропуску такого строку.

Переглядаючи справу в повному обсязі відповідно до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про невідповідність змісту спірного договору вимогам законодавства про освіту та також вказав, що позивачу було достеменно відомо з 01.08.2008, що приміщення орендується під швейну майстерню приміщення загальною площею 440,3 кв.м. (у тому числі 315,1 кв.м. за оспорюваним договором оренди) у будівлі по вул. Харківській, 13 в м. Суми, яка знаходиться на балансі позивача, а, відтак, позовна давність для захисту порушеного права сплинула 31.07.2011; заступник керівника Сумської місцевої прокуратури звернувся до суду щодо захисту порушених прав держави в особі позивача 29.06.2016 майже через 5 років після спливу позовної давності і жодної поважної причини пропущення позивачем позовної давності прокурор не зазначив, сам позивач не стверджував про наявність будь-яких поважних причин пропущення позовної давності.

Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти.

Частиною другою статті 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу, а відповідно до статті 29 Закону України "Про освіту", структура освіти включає: дошкільну освіту; загальну середню освіту; позашкільну освіту; професійно-технічну освіту; вищу освіту; післядипломну освіту; аспірантуру; докторантуру; самоосвіту.

Статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування; додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно зі статтею 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною п'ятою статті 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

За приписами частини другої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників), а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

Згідно з частиною четвертою статті 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

На підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватись не лише правочини, які не відповідають цьому кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю; частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що використання приміщення Комунального закладу Сумської міської ради "Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості молоді" здійснюється не за призначенням, що порушує права територіальної громади міста Суми, а спірний договір укладений з порушенням вимог зазначеного вище законодавства.

Водночас згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, крім випадків, коли суд визнає поважними причини пропущеного строку та захистить порушене право.

При цьому закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності, тому дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. Питання щодо поважності цих причин, тобто, наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Верховний Суд України на засіданнях Судової палати у цивільних справах за № 6-267цс16 від 10.06.2016, № 6-178цс 15 від 01.07.15, № 6-2469цс16 від 16.11.2016, висловив таку правову позицію.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Тобто, суд повинен враховувати, що вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірними майном, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

У постановах Верховного Суду України та правій позиції, які висловлені у справах № 6-267цс16 від 10.06.2016, № 6-178цс 15 від 01.07.2015, № 6-2469цс16 від 16.11.2016 зазначається, що у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Також суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що інше тлумачення закону щодо спірних правовідносин суперечить, як меті забезпечення стабільності цивільного обороту, так і правопорядку в державі в цілому. Зокрема, таке тлумачення повністю елімінує інститут позовної давності, як засобу захисту стабільності обороту, оскільки, якщо пристати на тлумачення прокурора, прокурор має право на задоволення своїх вимог в будь-який проміжок часу, починаючи з того дня, коли прокурор побажав провести перевірку спірних правовідносин.

Відтак, суди попередніх інстанцій встановили, що прокурор не навів поважних причин пропущеної позовної давності та не обґрунтував підстави, що заважали вчасно звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів та дійшли висновку про відмову у позові з цих підстав.

Доводи касаційної скарги не спростовують належно та повно встановлених судом апеляційної інстанції істотних обставин справи та законності їх правових висновків відповідно до наведених вище положень законодавства.

Підстав для скасування рішення та постанови судів попередніх інстанцій з мотивів, викладених у касаційній скарзі, не вбачається.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського судів, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди вирішили спір відповідно до вимог статей 42, 43, 33, 34, 43, 84, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України, розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, надали оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, та доводам сторін, відповідно відобразивши це в судових рішеннях.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №920/652/16 Господарського суду Сумської області та рішення Господарського суду Сумської області від 10.01.2017 залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді: І. Алєєва

Т.Дроботова