РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2017№910/6627/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРИТЕТ-П»

до Публічного акціонерного товариства «ВТБ-БАНК»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго»

про визнання договору укладеним

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Ковтун Л.В. за довіреністю № 63/0/17-17 від 17.05.2017;

від відповідача: Новик Є.М. за довіреністю № 121 від 07.02.2017;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРИТЕТ-П» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ-БАНК» (далі - відповідач) про визнання укладеним Договору № 26 про внесення змін до Кредитного договору № 59ВД від 01.11.2007 в редакції позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6627/17, її розгляд призначено на 29.05.2017 року.

25.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» надійшла заява про його залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

26.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки вважає що відсутні жодні правові підстави для укладення спірної Додаткової угоди про внесення змін до Кредитного договору.

29.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про витребування додаткових доказів у справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 14.06.2017 року.

12.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано зустрічну позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРИТЕТ-П" частини заборгованості за Кредитним договором № 59ВД від 01.11.2007 зі сплати відсотків за період з 01.06.2015 по 03.10.2016 в сумі 78 014, 37 доларів США.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.06.2017 вищевказану зустрічну позовну заяву повернуто без розгляду на підставі статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.06.2017 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/6627/17 на п'ятнадцять днів, на підставі статті 38 Господарського процесуального кодексу України витребувано від позивача додаткові докази у справі, відповідно до статті 27 Господарського кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго», згідно зі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 03.07.2017 року.

03.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові пояснення у справі.

03.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли пояснення у справі, відповідно до змісту яких третя особа просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

03.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Компанії Кінгсвуд Консалтенс Лімітед надійшла позовна заява як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору в порядку статті 26 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва вищевказану позовну заяву повернуто без розгляду на підставі статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 03.07.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.07.2017 року проти задоволення позов заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання 03.07.2017 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 03.07.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2007 року між позивачем (Позичальник) та відповідачем (Банк) було укладено Кредитний договір № 59 ВД про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії (далі - Кредитний договір), предметом якого є надання банком Позичальникові грошових коштів (кредит) у вигляді не відновлювальної відкличної кредитної лінії з правом конвертації в інші валюти.

В подальшому, між сторонами було укладено правочини щодо внесення змін до вищевказаного Кредитного договору, зокрема Договір № 1 від 05.05.2008, Договір № 2 від 30.10.2008, Договір № 3 від 06.11.2008, Договір № 4 від 30.01.2009, Договір № 5 від 05.02.2009, Договір № 6 від 29.05.2009, Договір № 7 від 31.07.2009, Договір № 8 від 29.10.2009, Договір №9 від 23.02.2010, Договір № 10 від 29.03.2010, Договір № 11 від 21.05.2010, Договір № 12 від 01.06.2010, Договір № 13 від 26.08.2010, Договір № 14 від 01.04.2013, Договір № 15 від 30.09.2013, Договір № 17 від 31.03.2014, Договір № 18 від 02.07.2014, Договір № 19 від 30.09.2010, Договір № 20 від 01.12.2014, Договір № 21 від 31.03.2015, Договір № 22 від 31.03.2015, Договір № 23 від 09.10.2015, Договір № 24 від 06.04.2016, Договір № 25 від 10.10.2016.

Так, останнім Договором № 26 від 10.10.2016 про внесення змін до Кредитного договору сторони визначили, що сума кредитної лінії (максимальний ліміт кредитування) складає 57 200 000,00 доларів США, строк повернення кредиту - не пізніше 01.02.2017 року. Відповіді на означений лист відповідачем надано не було.

27.01.2017 року позивач звернувся до відповідача з листом № 26/0/12-17, відповідно до змісту якого у зв'язку з тяжкою економічною ситуацією, що склалася в Україні, просив продовжити термін дії Кредитного договору та перенести термін сплати відсотків, нарахованих з лютого 2014 на 5 років по 2022 рік; залишити відсоткову ставку на поточному рівні 0,1% річних.

22.02.2017 року листом № 93/0/12-17 позивач звернувся до відповідача з проханням розглянути можливість продовження терміну дії Кредитного договору та перенесення терміну сплати відсотків, нарахованих з лютого 2014 року на 5 років по 2022 рік, а також залишення відсоткової стави на поточному рівні (0,1% річних). До означеного листа позивачем було додано проект Договору № 26 від 22.02.2017 про внесення змін до Кредитного договору № 59ВД від 01.11.2007.

Відповідачем означений лист отримано 27.02.2017, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія поштового повідомлення зі штрихкодовим ідентифікатором 864.

Водночас, направлений позивачем проект Договору № 26 від 22.02.2017 про внесення змін до Кредитного договору № 59ВД від 01.11.2007 з боку відповідача підписаний не був, відповіді на пропозицію позивача про внесення змін до Кредитного договору не надано.

Обґрунтовуючи необхідність направлення на адресу відповідача вищевказаної пропозиції про внесення змін до Кредитного договору позивач вказує на істотну зміну обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, зокрема, економічна та політична ситуація в країні, яка призвела до нестабільності грошової одиниці та її суттєве знецінення.

Таким чином, на думку позивача, отримання відповідачем підписаного з боку позивача Договору № 26 від 22.02.2017 про внесення змін до Кредитного договору № 59ВД від 01.11.2007 та не направлення позивачу відповіді є прийняттям відповідачем пропозиції позивача щодо укладення означеного Договору на запропонованих позивачем умовах.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір від 01.11.2007 № 59 ВД є кредитним договором.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З аналізу вищевказаних приписів чинного законодавства вбачається, що істотні умови Кредитного договору, в тому числі термін його дії, визначаються лише за згодою сторін, що кореспондується з положеннями статті 627 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України 24.11.2014 № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» роз'яснено, що кредитні договори не можна віднести до публічних договорів у розумінні статті 633 ЦК України (якою, зокрема, передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів), оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язку банку або іншої фінансової установи встановлювати у кредитних договорах однакові умови для всіх позичальників.

Як зазначалось вище, останнім Договором № 26 від 10.10.2016 про внесення змін до Кредитного договору сторони визначили, що сума кредитної лінії (максимальний ліміт кредитування) складає 57 200 000,00 доларів США, строк повернення кредиту - не пізніше 01.02.2017 року.

Пунктом 10.2. укладеного між сторонами Кредитного договору передбачено, що дія цього Договору може бути продовжена за згодою сторін, що має бути оформлена у вигляді письмової додаткової угоди до Договору.

Частинами 2-5 статті 181 Господарського кодексу України, на яку позивач посилається як на підставу своїх вимог, передбачено, що проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Виходячи зі змісту глави 20 Господарського кодексу України, в основу формування договірних зобов'язань покладений принцип вільного волевиявлення, відповідно до якого вирішення судом неврегульованих умов, що виникли при укладенні договору, можливо лише за спільною згодою усіх сторін.

Судом встановлено, що пропозиція позивача укласти Договір № 26 про внесення змін до Кредитного договору № 59ВД від 01.11.2007 у запропонованій ним редакції не була прийнята відповідачем.

Закон не містить обов'язку щодо внесення запропонованих змін до Кредитного договору, отже, зміна може мати місце виключно за волею сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 Господарського кодексу України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Як зазначалось судом вище, в силу положень статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін або, якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

У відповідності до ст. 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідач заперечує проти укладання Договору № 26 про внесення змін до Кредитного договору у запропонованій позивачем редакції, в силу закону та відсутності на це згоди сторін, розбіжності, які виникли між сторонами, в даному випадку не можуть бути в примусовому порядку вирішені судом.

Виходячи зі змісту позовної заяви, необхідність укладення Договору № 26 про внесення змін до Кредитного договору у запропонованій позивачем редакції, останній обґрунтовує істотною зміною обставин, якими він керувався при укладенні Кредитного договору, зокрема економічна та політична ситуація в країні, яка призвела до нестабільності грошової одиниці України та її суттєве знецінення. При цьому, позивач посилається на приписи ст. 188 Господарського кодексу України та статті 652 Цивільного кодексу України.

Отже фактично, спір між сторонами виник не у зв'язку з укладанням нового договору, а у зв'язку із внесенням змін до вже укладеного Кредитного договору шляхом укладання Додаткової угоди до нього.

За загальними правилами, закріпленими в частині 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказані положення кореспондуються з приписами частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, згідно з якою зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, частинами 2, 3, 4 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Суд наголошує, що згідно зі статтями 526, 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одночасно суд зазначає, що Цивільний кодекс України базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань, прийнятих на себе за договором. Можливість розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, з яких сторони виходили при укладанні договору, Кодекс пов'язує з певними визначеними випадками, на які безпосередньо вказується у статті 652 Цивільного кодексу України.

Так, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (частина 1 статті 652 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

При цьому, частиною 4 вказаної статті передбачено, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, зі змісту статті 652 Цивільного кодексу України вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, в ході виконання договору можуть виявлятися обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначені його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Таким чином, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених за приписами чинного законодавства. При вирішенні спорів про розірвання договорів з підстав, передбачених статтею 652 Цивільного кодексу України, необхідним є з'ясування питань стосовно доведення у чому саме обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору та як саме змінились і чому зміна обставин є істотною.

При цьому, сама істотна зміна обставин не є підставою для зміни договору. Вимагаючи зміни договору на цій підставі, позивач, з урахуванням вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

Проте, суд вважає, що обставини, на які послався позивач в обґрунтування позовних вимог, не є істотними в розумінні статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки сторони знаходяться у рівних соціально-економічних умовах. Позичальник (позивач) отримавши кошти банку та використавши їх відповідно до умов Кредитного договору, несвоєчасним поверненням кредиту та процентів за його користування позбавляє іншу сторону (Банк) того, на що останній розраховував при укладенні Кредитного договору, тобто не існує порушення співвідношення майнових інтересів сторін Кредитного договору.

Обставини, на які посилався позивач, мають загальний характер та у повній мірі стосуються обох сторін договору, а тому не можуть бути віднесені до обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору і вважали, що вони не настануть, у зв'язку з якими виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а тому суд підкреслює, що наведене не є підставами для внесення змін до вищевказаного Кредитного договору.

Одночасно, суд зазначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України) і здійснюється на основі, зокрема, власного комерційного ризику, а тому, у даному випадку ризик зміни обставин несе позивач.

У пункті 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України 24.11.2014 № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», також зазначено, що зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки це не є істотною зміною обставин у розумінні статті 652 ЦК України.

Аналогічну правову позицію в частині того, що економічна та політична ситуація в країні, яка призвела до нестабільності грошової одиниці України та її суттєве знецінена не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки зазначені обставини носять загальний характер та стосуються обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни договору в судовому порядку, неодноразово висловлювали як Верховний Суд України, так і Вищий господарський суд України під час розгляду зазначеної категорії справ.

Відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач не довів наявність одночасно чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, які б підтверджували наявність визначених законом підстав для внесення змін до Кредитного договору, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.07.2017.

Суддя М.Є. Літвінова