РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017Справа №910/4250/17

За позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України

до Київської міської ради, Установи 28 управління начальника робіт
треті особи Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Товариство з обмеженою відповідальністю Бориспільміськбуд
про визнання недійсними рішення міської ради та договору оренди

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:
від позивача 1 Муквич А.О. (представник за довіреністю);

від позивача 2 Тушницький О.О. (представник за довіреністю);

від відповідача 1 Безносик А.О. (представник за довіреністю);

від відповідача 2 Безрученко М.І. (в.о керівника);

Шамрай О.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи 1 Сажієнко І.О. (представник за довіреністю);

від третьої особи 2 Ткаченко О.О. (представник за довіреністю);

від третьої особи 3 Парицька Н.О. (представник за довіреністю);

від прокуратури Тракало Р.І. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, Установи 28 управління начальника робіт, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Товариство з обмеженою відповідальністю Бориспільміськбуд, про визнання недійсними рішення міської ради та договору оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що військовою прокуратурою за результатами опрацювання інформації про укладення між відповідачами Угоди про поновлення договору оренди земельних ділянок від 16.02.2016 було встановлено наявність рішення Київської міської ради від 24.11.2005 № 473/2934, яким припинено право користування земельною ділянкою Київському квартирно-експлуатаційному управлінню Міністерства оборони України та віднесено її до земель запасу житлової та громадської забудови. У подальшому, між відповідачами укладено Договір оренди земельних ділянок від 13.11.2006, поновлений вищезазначеною угодою. Оскільки, рішення про передачу земельних ділянок кадастровий номер :63:389:0004 площею 4,72 га та кадастровий номер :63:389:0025 площею 0,8628 га Кабінетом Міністрів України та Міністерством оборони України не приймалось, то припинення права користування цими земельними ділянками відповідачем 1 здійснено незаконно. Крім того, вказаним рішенням порушено порядок зміни цільового призначення зазначених земельних ділянок, що є підставою для визнання такого рішення недійсним. У зв`язку з цим, позивач також просив визнати недійсним укладений між відповідачами договір оренди земельних ділянок від 13.11.2006.

На підставі викладеного прокуратура просила задовольнити позов.

29.06.2017 через загальний відділ діловодства суду від прокуратури надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої прокуратура просила вважати правильними дати спірного договору оренди земельних ділянок 13.11.2006, та дату його нотаріального посвідчення 22.11.2006. Розглянувши вказану заяву, суд дійшов висновку її прийняти, у зв`язку з чим подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням даної заяви.

У судовому засіданні представник прокуратури підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог.

Позивач 1 просив заявлені позовні вимоги задовольнити, пославшись на те, що спірні земельні ділянки залишаються перебувати в державній власності та позивачем 1, до виключної компетенції якого відносяться повноваження щодо розпорядження землями державної власності, жодних рішень щодо їх відчуження не приймалося. Таким чином, відповідач 1 незаконно виніс рішення про припинення права постійного користування землями оборони та передав їх у користування відповідача 2.

На підставі викладеного позивач 1 просив задовольнити позов.

Позивач 2 у письмових поясненнях позовні вимоги підтримав та зауважив на тому, що повноваження щодо розпорядження землями державної власності відносяться виключно до повноважень Кабінету Міністрів України. При цьому, жодних рішень про передачу спірних земельних ділянок останнім та позивачем 2 не приймалось, а тому оспорюване рішення Київської міської ради підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного позивач 2 просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача 2 надав усні пояснення по справі та просив задовольнити позов.

Відповідач 1 проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини, зокрема на те, що надання у власність чи користування земельних ділянок на території м. Києва є виключною компетенцією Київської міської ради. Крім того, позивачем пропущено строк звернення з даним позовом, що є підставою для відмови в позові зі спливом позовної давності.

У судовому засіданні представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач 2 у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позову, пославшись зокрема на те, що повноваження щодо розпорядження землями державної та комунальної власності до їх розмежування здійснював на час прийняття оспорюваного рішення відповідач 1. Правомірність передачі спірних земельних ділянок відповідачу 2 досліджувалась при розгляді судом справи № 910/16405/16, де встановлено преюдиціальні для даної справи обставини. Поряд і з цим, спірний договір оренди укладений на виконання рішення суду від 12.09.2006 № 45/408, та є чинним та обов`язковим для виконання сторонами за ним. Також, відповідачем 2 подано заяву про застосування позовної давності.

У судовому засіданні представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.

Третя особа 1 надала письмові пояснення по справі, в яких зауважила на відсутності добровільної відмови позивача 2 від права користування спірною земельною ділянкою, у зв`язку з чим відповідачем 1 було порушено спеціальний порядок розпорядження землями оборони, що призвело до незаконного їх вилучення з користування оборонного відомства.

У судовому засіданні третя особа 1 надала по справі усні пояснення, аналогічні викладеним письмово.

Третя особа 2 у письмових поясненнях зауважила на тому, що відповідач 2 діяв у межах своїх повноважень, оскільки рішення органу місцевого самоврядування є підставою для набуття фізичними та юридичними особами права користування земельними ділянками, що знаходяться в комунальній або в державній власності. Крім того, позивач 2 листом від 20.11.2000 № 163/3259 просив відповідача 1 надати дозвіл на погодження місця розташування житлового комплексу на відведеній рішенням Київської міської ради депутатів трудящих від 09.08.1948 № 17-с земельній ділянці.

У судовому засіданні представник третьої особи 2 надав усні пояснення по справі, аналогічні викладеним письмово.

Третя особа 3 у письмових поясненнях послалася на те, що судами при розгляді справи № 910/16405/16 встановлено преюдиціальні обставини щодо правомірності набуття відповідачем 2 спірних земельних ділянок у користування. Крім того, оспорюваний договір оренди укладений між відповідачами на виконання рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2006 № 45/408, що є чинним на даний час.

У судовому засіданні представник третьої особи 3 надав усні пояснення по справі, пославши на викладені в письмових поясненнях обставини.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 09.08.1948 № 17-с «О возобновлении отвода второй КЭЧ района МВС СССР, земельных участков в Дарницком районе» (далі рішення від 09.08.1948 № 17-с) поновлено відвід земельних ділянок загальною площею близько 380 га в Дарницькому районі другій КЕЧ Київського району МВС СРСР під розміщення військових містечок № 87, 147, 159, 182, 183 та 193 у межах та на умовах, згідно з проектом Управління у справах архітектури м. Києва.

Наказом Міністра оборони України від 31.10.2003 № 369 «Про наділення повноваженнями замовника будівництва» Центральне спеціалізоване управління (госпрозрахункове) наділено повноваженнями замовника будівництва у Збройних Силах України на території військових містечок у м. Києві № 87, 147, 159, 225, 227, 290, 233, 161 (Броварське шосе).

01.03.2005 начальником Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі ККЕУ) до Київської міської ради направлено лист № 1/239 щодо відсутності заперечень на припинення права користування частиною земельної ділянки площею близько 6,5 га, що розташована на вул. Поліській у Дарницькому районі, відведеної на підставі рішення від 09.08.1948 № 17-с.

24.11.2005 Київською міською радою прийнято рішення № 473/2934 "Про передачу Установі "28 управління начальника робіт" земельних ділянок для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва" (далі рішення від 24.11.2005 № 473/2934).

Зазначеним рішенням припинено ККЕУ право користування частиною земельної ділянки площею 5,59 га, відведеної відповідно до рішення від 09.08.1948 № 17-с, і віднесено земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови.

Також, п. 2, 3 цього рішення затверджено проект відведення земельних ділянок Установі "28 управління начальника робіт" для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва та передано останній, за умови виконання п. 4 даного рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельні ділянки площею 5,59 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, із них: ділянку № 1, площею 4,72 га; ділянку № 2, площею 0,87 га.

На підставі рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2006 у справі № 45/408 між відповідачами укладено 13.11.2006 Договір оренди земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 1515, та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 22.11.2006 за № 63-6-00382 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Об`єктом оренди, відповідно до п. 2.1. Договору оренди, є земельні ділянки, передані відповідачем 1 за актом приймання-передачі відповідачу 2, а саме: земельні ділянки з кадастровим № :63:389:0004, площею 4,72 га, та № :63:389:0025, площею 0,87 га.

Згідно із п. 3.1. вказаного правочину строк його дії становить 5 років.

Відповідно до клопотання відповідача 2 від 01.02.2011 про поновлення Договору оренди постійна комісія з питань містобудування, архітектури та землекористування висновком від 20.07.2015 № 057/12994 до кадастрової справи № А-18969 вирішила поновити вказаний Договір оренди без прийняття Київської міською радою відповідного рішення.

Угодою про поновлення договору оренди земельних ділянок від 16.02.2016, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., та зареєстрованою в реєстрі за № 16, вищевказаний Договір оренди був поновлений на 5 років та викладений у новій редакції.

Із матеріалів справи вбачається, що 12.08.2016 між відповідачем 2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бориспільміськбуд» (третя особа 3) укладено Договір про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва.

Будівництво здійснюється на підставі відповідного Дозволу на виконання будівельних робіт від 11.03.2008 № 0159-Др, виданого відповідачу 2 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві.

Відповідно до приписів ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Аналогічне визначення земель оборони міститься у ст. 1 Закону України Про використання земель оборони.

Статтею 14 Закону України Про Збройні Сили України передбачено, що Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належність їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

Відповідно до акту інвентаризації земель Міністерства оборони України від 1995 року на території Дарницького району м. Києва землекористувачем цих земель зазначено військове містечко № 87.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 380 га в Дарницькому районі міста Києва рішенням від 09.08.1948 № 17-с відведена під розміщення військових містечок ККЕУ, належить до земель оборони та перебувала в державній власності.

Статтею 4 Закону України Про використання земель оборони визначено вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях, а саме, військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Частиною 4 ст. 84 ЗК України унормовано, що землі оборони не можуть передаватись у приватну власність.

З аналізу наведених норм чинного на час прийняття оспорюваного рішення законодавства вбачається, що використання земель оборони, що є державною власністю, для житлової забудови не передбачено.

Згідно з ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України органами, які здійснюють управління військовим майном, є Кабінет Міністрів та Міністерство оборони України.

Статтею 6 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України визначені загальні норми щодо порядку відчуження військового майна. Частиною 2 даної статті передбачено, що рішення про відчуження військового майна, котре є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Судом встановлено, що рішення про відчуження спірних земельних ділянок та зміну цільового призначення Кабінетом Міністрів України не приймалось, у зв`язку з чим Міністерство оборони України не було наділено повноваженнями щодо розпорядження даним військовим майном.

Згідно з пунктом а) статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, оспорюване рішення від 24.11.2005 № 473/2934 прийняте Київською міською радою поза межами наданих повноважень, оскільки суперечить порядку, встановленому чинним на той час законодавству, щодо розпорядження землями оборони, які перебували в державній власності.

Посилання відповідачів на наявність згоди ККЕУ щодо припинення права користування спірними земельними ділянками судом до уваги не приймаються, оскільки начальник ККЕУ не був наділений необхідним обсягом повноважень для розпорядження землями оборони, а тому така згода не породжує будь-яких правових наслідків та не є рішенням відповідного компетентного органу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання вищевказаного рішення від 24.11.2005 № 473/2934 недійсним та його скасування.

Водночас, відповідач 2 та третя особа 3 посилаються на встановлені судами при розгляді справи № 910/16405/16 преюдиціальні обставини щодо правомірності набуття ним вказаних земельних ділянок.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Утім, у межах справи № 910/16405/16 господарський суд міста Києва при винесенні рішення від 20.09.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016, не досліджував правомірність прийняття Київською міською радою спірного рішення, у зв`язку з чим підстави для визнання встановлених в справі № 910/16405/16 обставин преюдиціальними для розгляду даної справи відсутні.

Щодо заявленої позовної вимоги про визнання недійсним Договору оренди, то суд зазначає наступне.

Як вбачається із оспорюваного договору, останній укладено на виконання рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2006 у справі № 45/408. При винесенні даного рішення судом досліджувались всі обставини та факти, з аналізу яких суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог, які полягали в зобов`язанні укласти Київську міську раду вказаний Договір оренди із відповідачем 2.

Відтак, звертаючись наразі з вимогою про визнання такого договору недійсним, позивач фактично намагається переглянути вказане рішення суду не в установлений процесуальним законодавством спосіб.

За таких обставин, дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Також, позивач просив визнати відсутність у відповідача 2 права користування спірними земельними ділянками.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України передбачають, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З аналізу наведених норм вбачається, що такий спосіб захисту, як визнання відсутнім права, серед способів захисту не передбачено.

Одночасно, положення глави 29 ЦК України, що регулюють захист права власності, також не передбачають можливість захисту суб`єктами права власності своїх прав у зазначений спосіб. Договірні зобов`язання, як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 2 також відсутні.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Поряд із цим, відповідачем 2 подано заяву про застосування строку позовної давності. Дана заява мотивована тим, що позивачами не доведено неможливості дізнатися про оскаржуване рішення від 24.11.2005 № 473/2934, оскільки останнє є рішенням органу місцевого самоврядування та підлягало оприлюдненню на офіційному веб-ресурсі Київської міської ради. Крім того, вказане рішення міститься з 27.03.2007 на інформаційно-правовому порталі «Закони України».

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Судом встановлено, що прокурор пред`явив позовні вимоги в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України. Строк позовної давності позивач відраховує з 18.02.2016, коли військовій прокуратурі за результатами опрацювання інформації про укладення між відповідачами угоди про поновлення договору оренди земельних ділянок від 16.02.2016 стало відомо про існування оспорюваного рішення Київської міської ради від 24.11.2005 № 473/2934.

Проте, початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України довідалися або могли довідатися про порушення інтересів держави, оскільки саме Кабінет Міністрів України та Міністерстово оборони України, в силу положень ст.29 ГПК України набули статусу позивачів.

В обґрунтування того, що Міністерство оборони України до моменту проведення прокуратурою перевірки не знало про порушення інтересів держави, останнє посилається на те, що лист від 01.03.2005 № 1/239 начальника ККЕУ до Київської міської ради про відсутність заперечень на припинення права користування частиною спірної земельної ділянки є висловленням власної позиції ККЕУ, про що Міністерство оборони України не знало. Крім того, оспорюване рішення від 24.11.2005 № 473/2934 до його відома не доводилось.

Поряд із цим, Кабінет Міністрів України також посилається на те, що дізнався про оспорюване рішення та договір тільки з листа військової прокуратури від 10.03.2017 № 05/3-79, у зв`язку з чим строк позовної давності ним не пропущений.

Водночас, у матеріалах справи міститься копія листа від 20.11.2000 № 163/3259 міністра оборони України Кузьмука О.І. до голови Київської міської державної адміністрації Омельченка О.О. із проханням надати дозвіл Міністерству оборони України (військовій частині НОМЕР_1 ) на погодження місця розташування житлового комплексу на 700 квартир з об`єктами інфраструктури на земельній ділянці, яку рішенням від 09.08.1948 № 17-с було відведено під розташування 513 військової бази автотранспорту та механізації.

Також, наявна копія листа від 13.07.2004 № 227/1658 директора Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міністерства оборони України, адресоване голові Київської міської державної адміністрації, в якій зазначено, що згідно з рішенням Київської міської державної адміністрації від 28.03.2002 № 381/1815 «Про погодження місць розташування об`єктів» Міністерству оборони України погоджено місце розташування житлового комплексу в районі вул. Поліської Дарницького району. З метою виконання заходів по реформуванню Збройних Сил України, в даному листі висловлене прохання надати дозвіл на розробку проектів землевідведення, згідно з розробленим генеральним планом житлового комплексу під забудову Центральному спеціалізованому будівельному управлінню Міністерства оборони України, що виконує функції замовника будівництва на вказаній земельній ділянці.

Таким чином, із наведеного вбачається, що Міністерство оборони України просило надати дозвіл на погодження місця розташування житлового комплексу на спірних земельних ділянках та розробку проектів землевідведення, тобто ще з 2000 року мало намір здійснювати на них будівництво.

Відтак, посилання Міністерства оборони України на необізнаність щодо направлення начальником ККЕУ до Київської міської ради листа від 01.03.2005 № 1/239 про відсутність заперечень на припинення права користування частиною спірної земельної є необґрунтованим та не може свідчити про те, що Міністерство оборони України до 2016 року не знало про здійснення її забудови відповідачем 2.

Одночасно, судом встановлено, що Договір оренди земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 1515, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 22.11.2006 за № 63-6-00382 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Відповідно до ст. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 № 2073 (чинного на час вчинення відповідного запису на Договорі оренди) державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції від 01.07.2004) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Частиною 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції від 01.07.2004) визначено, що державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом.

Крім того, спірне рішення від 25.11.2005 № 473/2934 оприлюднене на офіційному веб-порталі Київської міської ради. Так, відповідно до п. 2.3. Регламенту Київської міської ради, із внесеними змінами рішенням «Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 28.11.2002 № 102/262 "Про затвердження Регламенту Київської міської ради в новій редакції" від 23.12.2004 № 853/2263, усі рішення Київради розміщуються на офіційному WEB-порталі Київської міської влади протягом 30 днів з моменту їх прийняття.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При цьому загальновідомість обставин полягає в тому, що вони відомі широкому загалу, зокрема, суду та особам, які беруть участь у справі. Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від часу, що сплинув після події, поширеності інформації про подію в певній місцевості. Водночас, особи, які беруть участь у справі, не позбавлені права спростувати загальновідомі факт. Остаточно загальновідомість факту визначає господарський суд.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що, враховуючи публічність інформації щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та офіційне визнання державою таким чином факту виникнення або припинення прав на це майно, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, та Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, могли дізнатися про наявність спірного договору, укладеного на виконання рішення суду, в якому зазначалось і про оспорюване рішення Київради.

У викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-2469цс16 правовій позиції зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Ураховуючи викладене, прокуратурою, Кабінетом Міністрів України та Міністерством оборони України не доведено неможливості дізнатися про порушення інтересів держави, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10).

Ураховуючи викладене, встановивши обґрунтованість позовних вимог у частині визнання недійсним рішення від 25.11.2005 № 473/2934, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на сплив позовної давності. У задоволенні решти позовних вимог суд дійшов висновку відмовити внаслідок їх необґрунтованості, недоведеності та невідповідності належному способу захисту.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 18.07.2017

Суддя Я.В. Маринченко