РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2017Справа №910/6490/17

За позовом Орендного підприємства «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне

управління № 7»

до Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської

міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання часом укладення Договору оренди 08.09.1993 р.

Суддя Літвінова М. Є.

Представники сторін:

від позивача: Грет Я.П. за довіреністю № 9 від 28.02.2017;

Хлівнюк М.М. - директор;

від відповідача: Зденик Т.В. за довіреністю № 062/01/10-117 від 06.01.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Орендне підприємство «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач) про визнання часом укладення Договору оренди 08.09.1993 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6490/17, її розгляд призначено на 17.05.2017 року.

16.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

16.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує.

Крім того, 16.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про припинення провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, вмотивоване тим, що позивачем невірно обрано спосіб захисту.

В судовому засіданні 17.05.2017 року, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 14.06.2017 року.

14.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.06.2017, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/6490/17 на п'ятнадцять днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 03.07.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 03.07.2017 року підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.07.2017 року проти задоволення позову заперечив.

При цьому, судом було розглянуто подане відповідачем клопотання про припинення провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, та вирішено відмовити в його задоволенні, оскільки, як на тому наголошено у п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

У судовому засіданні 03.07.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як стверджує позивач у позовній заяві, між ним та Управлінням комунальної власності м. Києва, правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір оренди цілісного майнового комплексу ДП «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» терміном на 3 роки, причому п. 7.1. Договору встановлено, що договір вступає в силу з часу його підписання. Пунктом 6.5. Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Відповідно до статті 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Відповідно до укладеного Договору орендар створив орендне підприємство, яке здійснює господарську діяльність, використовуючи орендоване майно. Орендне підприємство підзвітне організації орендарів, названі юридичні особи є пов'язаними. На першій сторінці договору оренди від руки чорнилом проставлено дату « 20 жовтня 1993р.», а на останній сторінці договору під підписом заступника Глави КМДА проставлено дату « 08.09.1993р.».

На думку позивача, оскільки за своїм службовим становищем заступник Глави КМДА є найвищий за рангом підписант, тому проставлена дата є очевидною і є датою підписання договору оренди, у зв'язку з чим не може бути договір підписаний сторонами 20 жовтня 1993р., коли його затвердив чи контрасигнував заступник глави КМДА вже 08.09.1993 р., тим більше, що це було переукладення Договору.

Позивач був переконаний, що Договір оренди укладено 20.10.1993 р., оскільки екземпляр Договору, що зберігався у керівника, не містив дати « 08.09.1993р.», однак, отримавши копію договору, що надійшла з позовною заявою до орендного підприємства від Департаменту комунальної власності м. Києва та порівнявши їх, позивачем було виявлено якісь зміни в області підпису заступника Глави КМДА. Здійсненими пошуками в архіві орендаря було виявлено ще 3 екземпляри Договору, що містили дату « 08.09.1993р.».

Таким чином, позивач стверджує, що фактичною датою укладання Договору оренди є 08.09.1993 р., і враховуючи його пролонгацію з часу укладення, останній раз пролонгувався з 09.09.2014 терміном на 3 роки, тобто до 08.09.2017 р., оскільки протягом місяця після його завершення сторони не заявили про закінчення Договору.

Законом № 1759-VІ від 15.12.2009 було внесено зміни до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якими встановлено, що термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

На підставі означених законодавчих змін позивач 24.10.2011 (вважаючи договір укладеним 20.10.1993) направив відповідачу заяву з пропозицією укласти новий договір оренди терміном на 5 років або погодитись на продовження договору від 20.10.1993р. з 3-х на 5 років та 2 екземпляри Додаткової угоди.

За твердженням позивача, відповідач не заперечив проти його пропозиції і листом № 042/11/13-614 від 18.01.2012 запропонував створити комісію по оцінці орендованого майна, на яку листом № 16/01 від 24.01.2012 позивачем надано згоду, однак лише 25.07.2013 відповідач видав наказ № 309 «Про проведення інвентаризації та оціни цілісного майнового комплексу, що передається в оренду», в якому послався на лист позивача № 16/01 від 25.01.2012.

Позивач вважає, що вищевказані дії відповідача свідчать про те, що він погодився з терміном дії Договору в п'ять років, адже частиною 3 статті 645 Цивільного кодексу України передбачено, що за згодою особи, яка зробила пропозицію, договір може вважатись укладеним незалежно від того, що відповідь про прийняття пропозиції укласти договір було відправлено та (або) одержано із запізненням. А тому лист відповідача за № 042/11/13-614 від 18.01.2012 про проведення інвентаризації та передання в оренду майна і є в розумінні ч. 3 ст. 645 ЦК України відповіддю про прийняття пропозиції продовжити термін дії договору на 5 років.

Оскільки відповідач подав до господарського суду позовну заяву про виселення відповідача з орендованого приміщення через закінчення строку дії Договору оренди, тому існує спір стосовно часу укладання Договору та терміну його дії.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа, передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Зазначений у ст. 16 ЦК України перелік способів захисту не є вичерпним, однак у разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, позивач повинен обрати саме такий спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси, разом з тим, такий спосіб захисту як зобов'язання відповідача надати погоджувальні документи не спричинить реального захисту прав.

Враховуючи зміст вказаних норм чинного законодавства України, суд зазначає, що вимога про визнання часом укладення Договору оренди 08 вересня 1993 року не є способом захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

По суті вимога про визнання часом укладення Договору оренди 08 вересня 1993 року є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення судом такого факту може мати місце лише при розгляді іншого господарського спору.

Проте позивачем необґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання часом укладення Договору оренди 08 вересня 1993 року зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

Отже, виходячи з предмету та підстав позову, встановлених обставин справи не вбачається, що відповідач будь-яким чином порушив, не визнає або оспорює якесь право або охоронюваний законом інтерес позивача. Між тим, законом надано право на звернення за захистом до суду саме у випадку порушення певних прав і законних інтересів, їх невизнання або оспорювання.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог.

За таких підстав, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.07.2017.

Суддя М.Є. Літвінова