ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р. Справа № 914/604/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) - не зявився

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства ОСОБА_2 №593 від 25.05.2017 року

на рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 року (головуючий суддя Галамай О.З.)

у справі № 914/604/17

за позовом: Фермерського господарства ОСОБА_2, с. Тартаків Сокальського району Львівської області

до відповідача: Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, м.Львів,

про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 17.05.2017 року у справі № 914/604/17 у позові Фермерського господарства ОСОБА_2, с. Тартаків Сокальського району Львівської області, до відповідача: Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, м.Львів, про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди - відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача. Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі та уточненнях до апеляційної скарги позивач/скаржник просить дане рішення скасувати повністю; припинити провадження у справі у звязку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах; і прийняти нове рішення, яким позов задоволити, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції не було належно зясовано всіх обставин справи, та було порушено норми матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд зазначає, що вимоги скаржника в апеляційній скарзі про припинення провадження у справі та прийняття рішення по суті про задоволення позову є взаємовиключними, оскільки припинення провадження не передбачає (виключає) розгляд позовної заяви та прийняття рішення по суті позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний спір є підвідомчий господарському суду, а в задоволенні клопотання позивача про припинення провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (Рішення Конституційного суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011; Справа N 1-29/2011).

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р., господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

У даному випадку предметом позову є відшкодування моральної шкоди, що є спором про право; між сторонами у справі не виникли публічно-правові чи адміністративно управлінські відносини.

Враховуючи те, що у позові заявлено лише вимогу про відшкодування шкоди до суб'єкта владних повноважень, така вимога не обєднується з вимогою вирішити публічно-правовий спір, сторони спору за своїм суб'єктним складом відповідають статті 1 Господарського процесуального кодексу України, то даний спір є підвідомчий господарським судам.

У судове засідання представники сторін не забезпечили явки своїх уповноважених представників, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду апеляційної скарги та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та в уточненнях до апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що позовні вимоги Фермерське господарство ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 15.12.1999р. на підставі рішення Сокальської районної ради № 6 від 05.03.1999р. Фермерське господарство ОСОБА_2 отримало у постійне користування із земель фермерського запасу земельну ділянку площею 20,0 га із земель водосховища ВАТ Сокальський завод хімічного волокна для риборозведення.

На основі цих документів фермерське господарство займалось вирощуванням риби на вказаній території. Факт власності фермерського господарства ОСОБА_2В. на рибу, яка знаходиться в ставкові біля с. Поториця Сокальського району підтверджено постановою Сокальського районного суду Львівської області від 05.03.2010 р. у справі № 4-1/2010 та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2010р. у справі № 583/2010.

Як стверджує позивач, 22.05.2017р. між представником Фермерського господарства та громадянином ОСОБА_3 заключено усний договір про те, що він проведе контрольний вилов риби на ставкові в с. Поториця для власних потреб фермерського господарства.

23 травня 2013 року працівниками Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, проведено перевірку на ставкові в с.Поториця Сокальського району Львівської області, користувачем якого є ФГ ОСОБА_2В., та складено адміністративний протокол № 1435 від 23 травня 2013 року про незаконний вилов риби.

Як зазначає позивач, висновки, вказані працівниками Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області у зазначеному протоколі суперечать висновкам, вказаних у постанові Сокальського районного суду Львівської області від 05.03.2010 р. у справі № 4-1/2010 та ухвалі Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2010р. у справі № 583/2010.

Позивач стверджує, що складення посадовими особами Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області протоколу № 1435 від 23.05.2013р. підірвало довіру всіх партнерів по бізнесу, що привело до порушення всіх домовленостей по розвитку бізнесу на території ставка, а отже, порушило його конституційні права, гарантовані статтями 3, 13, 19, 40, 41, 64, 68, 124 Конституції України, що спричинило страждання, які полягли у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань.

Предметом позову є стягнення на користь ФГ Бурки ОСОБА_4 1000000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті протиправних дій посадових осіб Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області.

Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами ч.1, п.9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (положення п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, ст. 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У пункті 5 вказаної вище постанови, Верховний Суд України відмітив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі наявності у діях правопорушника усіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності, а саме: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою та вини заподіювача шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГС України від 05.10.2015р. у справі №910/4290/15-г.

Законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір (Постанова Верховного суду України від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14).

Позивачем у справі є Фермерське господарство ОСОБА_2 юридична особа.

Відповідно до ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Разом з тим, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача. Крім того, зі змісту позовної заяви, зокрема, частини обґрунтування спричинення моральної шкоди вбачається, що дана позовна вимога, на думку суду, спрямована не на захист немайнових прав та інтересів позивача у справі ФГ ОСОБА_2, а представника юридичної особи.

При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Слід зазначити, що позивачем не обґрунтовано розміру заявленої моральної шкоди в сумі 1 000 000,0 грн., та співрозмірність такої суми моральної шкоди із завданими йому збитками, виникнення яких позивачем не доведено, що встановлено судами у даній справі.

Скаржник в апеляційній скарзі покликається на норми Конституції України та зазначає, що згідно ст.8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії., згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У даному випадку право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, не заперечується, проте насамперед позивач повинен довести сам факт завдання йому шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, тобто факт порушення такого права і факт завдання збитків.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що пунктом 13 частини 2 статті 3 Закону України Про судовий збір передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, підстав для стягнення судового збору з позивача в дохід державного бюджету немає.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 року у справі № 914/604/17 - залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства ОСОБА_2 №593 від 25.05.2017 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 07.07.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1