ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року Справа № 913/1102/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Селіваненко В.П. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 08.02.2017

зі справи № 913/1102/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України"), м. Київ,

до комунального підприємства "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" (далі - КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго"), м. Сєвєродонецьк,

про стягнення 8 257 896,56 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Остапенко В.М. предст. (дов. від 14.04.2017)

відповідача - не з'явився

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" про стягнення 5 338 687,28 грн. пені, 2 528 541,00 грн. інфляційних втрат, 390 668,28 грн. - 3% річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з оплати отриманого природного газу за договором від 30.12.2014 № 2472/15-ТЕ-20 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір № 2472/15-ТЕ-20).

Рішенням господарського суду Луганської області від 13.12.2016 у справі № 913/1102/16 (суддя Іванов А.В.) позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 11 770,48 грн. пені, 250 107,53 грн. - 3% річних, 727 398,03 грн. інфляційних втрат, 14 839,14 грн. витрат зі сплати судового збору.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 08.02.2017 (судді Татенко В.М. - головуючий, Ломовцева Н.В., Стойка О.В.) рішення місцевого господарського суду скасовано, провадження у справі припинено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваного судового акту з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального та матеріального права, заслухавши пояснення представника позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- 30.12.2014 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" як продавцем та КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" як покупцем укладено Договір № 2472/15-ТЕ-20, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити його;

- на виконання умов Договору № 2472/15-ТЕ-20 у період з січня 2015 року по грудень 2015 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 34 231 391,34 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу;

- згідно з пунктом 6.1 Договору № 2472/15-ТЕ-20 встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу;

- згідно з пунктом 7.2 Договору № 2472/15-ТЕ-20 у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору, він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу;

- у відповідності до пункту 9.3 Договору № 2472/15-ТЕ-20 строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років;

- договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє: в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11 договору);

- станом на момент звернення позивача з позовом до суду (03.10.2016) відповідач за поставлений природний газ розрахувався повністю. У зв'язку з тим, що виконання зобов'язання з оплати одержаного природного газу виконано відповідачем з порушенням строків, які встановлені умовами Договору № 2472/15-ТЕ-20, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 5 338 687,28 грн. пені, 2 528 541,00 грн. інфляційних втрат, 390 668,28 грн. - 3% річних.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що:

- 12.11.2015, 30.11.2015, 03.12.2015, 19.01.2016, 12.02.2016 та 10.03.2016 Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області (сторона 1), Департамент фінансів Луганської обласної державної адміністрації (сторона 2), Фінансове управління Сєвєродонецької міської ради (сторона 3), Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (сторона 4), КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" (сторона 5), ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (остання сторона) уклали спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, предметом яких є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій";

- за умовами пунктів 2.2 спільних протокольних рішень Державна казначейська служба України перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України стороні 1 з приміткою: "Постанова Уряду від 11.01.2005 року № 20";

- пунктами 2.7 спільних протокольних рішень передбачено, що сторона 5 перераховує стороні останній кошти за природний газ 2015 року згідно з договором від 30.12.2014 № 2472/15-ТЕ-20 з таким записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 року № 20, за природний газ 2015 року, договір від 30.12.2014 № 2472/15-ТЕ-20 в т.ч. ПДВ …";

- сторони домовилися перераховувати кошти наступній стороні, а остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок;

- на виконання спільних протокольних рішень здійснювалося погашення заборгованості за природний газ за Договором № 2472/15-ТЕ-20; позивачем було зараховано відповідні суми в оплату за поставлений природний газ протягом січня, лютого, грудня 2015 року.

Так, відповідно до статті 7 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно зі статтею 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

З огляду на це, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (далі - ПЕК), визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ № 20 від 11.01.2005), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави, шляхом прийняття, зокрема, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, згадану вище Постанову КМУ № 20 від 11.01.2005.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Тому, при визначенні обсягу грошових зобов'язань, до яких слід застосовувати норми того чи іншого законодавства, суд повинен виходити з величини компенсації, яку буде перераховано за рахунок державного бюджету.

З огляду на таке, оформлення та підписання документів, зокрема таких як протоколи взаєморозрахунків, а в даному випадку - спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, слід вважати лише елементами оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, процедурою реалізації права, дотримання якої є передумовою безпосереднього виділення коштів та фактичних розрахунків за рахунок бюджетних коштів. Дані документи є вторинними та похідними від факту надання відповідних пільг та субсидій певним категоріям юридичних та фізичних осіб, оскільки правовідносини, що регулюються нормами відповідного законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), виникають саме з моменту надання відповідних пільг та субсидій і з цього ж моменту виникає формальне право на отримання бюджетного відшкодування.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, підписавши спільні протокольні рішення сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за Договором № 2472/15-ТЕ-20.

Отже, для застосування санкцій та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

Водночас, така зміна порядку і строку проведення розрахунків за природний газ стосується виключно тієї заборгованості, яка є предметом регулювання спільних протокольних рішень і не стосується тієї заборгованості, яка була сплачена відповідачем за рахунок власних коштів з простроченням платежу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем здійснювалися розрахунки за Договором № 2472/15-ТЕ-20 з простроченням платежу.

Відповідач просив суд зменшити розмір нарахованих позивачем штрафних санкцій з урахуванням приписів пункту 3 частини першої статті 83 ГПК України та частково відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на неправильність здійснених позивачем розрахунків.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з доведеності порушення відповідачем умов Договору № 2472/15-ТЕ-20 щодо своєчасної оплати одержаного природного газу та наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум 3% річних та інфляційних втрат відповідно до обґрунтованого контррозрахунку відповідача. В частині вимоги про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції; такий мораторій встановлено з 07.02.2015, відповідно нарахування пені за зобов'язаннями січня - грудня 2015 року повинно здійснюватися за період з 01.01.2015 по 06.02.2015. При цьому, за клопотанням відповідача суд зменшив розмір пені, який підлягав до стягнення з відповідача, на 50% .

Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення місцевого господарського суду та припиняючи провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України виходив з того, що відповідно до приписів Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016, суми, заявлені позивачем до стягнення, підлягають списанню.

Так, відповідно до статті 2 зазначеного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Частиною третьою статті 7 наведеного Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач є теплогенеруючою компанією, основний борг якої за природний газ був погашений до 30.11.2016.

Касаційна інстанція визнає правильним висновок суду апеляційної інстанції щодо правової кваліфікації спірних правовідносин та наявності підстав для застосування до них приписів Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Проте, апеляційний господарський суд, зробивши висновки щодо застосування норм матеріального права, безпідставно застосував приписи статті 80 ГПК України та припинив провадження у справі, не прийнявши рішення по суті спору, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У пункті 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Згідно з приписами частини першої статті 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про наявність між сторонами неврегульованих питань та існування предмета спору, так як позивач вважає, що пеня, 3% річних та втрати від інфляції підлягають стягненню з відповідача та предмет спору існує.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, за наявності спору між сторонами щодо предмету позову, зробивши висновки щодо застосування норм матеріального права, безпідставно застосував приписи статті 80 ГПК України та припинив провадження у справі, не прийнявши рішення по суті спору.

При цьому, для правильного вирішення спору, встановленню також підлягають обставини щодо наявності чи відсутності підстав вважати заявлені до стягнення суми "нарахованими" у розумінні приписів Закону.

Відповідно до статті 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За приписами пункту 3 частини першої статті 1119 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом.

За таких обставин, оскільки оскаржену постанову прийнято із порушенням норм процесуального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування постанови апеляційного господарського суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід взяти до уваги викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 08.02.2017 зі справи 913/1102/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Суддя В. Палій

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Студенець