ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2017 р. Справа № 911/1382/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг»

про стягнення 122054,80 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

За участю представників:

Позивача ОСОБА_1 (довіреність № 01-2217-139 від 29.03.2017 року);

Відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 04.04.2017 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» про стягнення 122054,80 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.05.2017 року порушено провадження у справі № 911/1382/17 та призначено справу до розгляду на 22.05.2017 року.

В судовому засіданні 22.05.2017 року позивач надав додаткові пояснення по суті спору, відповідач подав клопотання про припинення провадження у справі у звязку з припиненням зобовязання шляхом зарахування зустрічних вимог.

В судовому засіданні 22.05.2017 року оголошувалась перерва в розгляді справи до 19.06.2017 року.

24.05.2017 року позивачем подано заперечення на клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

19.06.2017 року відповідач надав пояснення щодо заперечень позивача проти припинення провадження у справі.

В судовому засіданні 19.06.2017 року оголошувалась перерва в розгляді справи до 23.06.2017 року.

В судовому засіданні 23.06.2017 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач проти позову заперечував, надав письмові пояснення, в яких наполягав на припиненні зобовязання і просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, з 01.02.2008 року набрав чинності Договір від 09.04.2008 року №02.1.1- 23.13-12 про надання послуг (далі - Договір), укладений між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (позивач, Аеропорт) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (відповідач, Компанія).

Відповідно до п. 1.3 Договору, термін його дії було встановлено до 01.02.2010 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії Договору або зміни його умов після закінчення стоку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк і на тик самих умовах, які були передбачені Договором.

На момент звернення до суду з цією позовною заявою, сторони не заявляли про припинення дії Договору, тому Договір є чинним.

Відповідно до п. 1.1 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою № 7 від 22. 12.2014 року до Договору; Додатковою угодою № 9 від 31.03.2015 року до Договору; Додатковою угодою № 13 від 25.07.2016 до Договору), позивач надає, а відповідач отримує та оплачує послуги з використання в терміналах Аеропорту автоматизованої електронної системи спільного користування обладнанням (СUТЕ) через автоматизовані робочі місця (надалі - АРМ) для доступу до систем контролю управління відправками (DCS), а саме: послугу з використання офісних АРМів системи SIТА Аіrport Соnnect СUTE в будівлі № 260; 7 АРМів центрівки; послугу з використання офісних АРМів системи SІТА Аіrport Соnnect СUTE в будівлі перонних бригад, кімната № 95; 2 АРМи старшого агенту; 1 АРМ начальника зміни; послугу з використання АРМів системи SІТА Аіrport Соnnect СUTE в терміналі «D»; 4 АРМи розшуку багажу (далі разом - Послуги).

Послуги надаються для здійснення діяльності з обслуговування пасажирів в Аеропорту (п.1.2 Договору).

Згідно з п.3.1.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 9 від 31.03.2015 року до Договору), вартість послуги із забезпечення реєстрації пасажирів (надання стійки реєстрації та/або кіоску самореєстрації пасажирів Common Use Self Service (CUSS) і використання телекомунікаційних послуг SІТА Аіrport Соnnect становить 6,25 грн. (без урахування ПДВ) за одного відправленого пасажира (дана вартість не застосовується до транзитних пасажирів).

На підставі облікових документів, визначених п.3.3 Договору (в редакції Додаткової угоди № 5 від 28.07.2014 року до Договору), Аеропорт щомісячно до 10-го числа місяця, що слідує за звітним, виставляє Компанії рахунки та ОСОБА_3 за надані послуги. Компанія зобовязана самостійно отримати такі рахунки та ОСОБА_3 в бухгалтерії Аеропорту до 15-го числа місяця, що слідує за звітним, та сплатити їх протягом 5 (пяти) робочих днів з дати отримання рахунку. Сторони домовились, що датою отримання рахунку та ОСОБА_3 буде вважатися кожне 15-е число місяця, що слідує за звітним, незалежно від дати його фактичного отримання (п.3.4. Договору в редакції, викладеній у Додатковій угоді № 5 від 28.07.2014 року до Договору).

Позивач зазначає, що на виконання взятих на себе зобовязань, ним у грудні 2016 року відповідачу були надані послуги, визначені умовами Договору, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками позивача і відповідача «Відомістю про надання послуг із забезпечення реєстрації пасажирів ТОВ «Аерохендлінг» в період з 01.12.2016 року по 01.01.2017 року» і ОСОБА_3 приймання-здачі виконаних послуг від 31.12.2016 року.

Для оплати наданих у грудні 2016 послуг позивачем було виставлено, а відповідачем 12.01.2017 самостійно отримано в бухгалтерії позивача рахунок-фактуру від 10.01.2017 року № 171/13 на загальну суму 196837,50 грн.

Відповідно до п.2.2.1 Договору відповідач взяв на себе зобовязання своєчасно здійснювати розрахунки за надані згідно з Договором Послуги.

Враховуючи умови п.3.4. Договору (в редакції, викладеній у Додатковій угоді № 5 від 28.07.2014 року до Договору), граничний строк сплати рахунку-фактури від 10.01.2017 року №171/13 припадав на 20.01.2017 (включно).

Однак, відповідач своєчасно та в повному обсязі не виконав зобовязання з оплати послуг, наданих у грудні 2016 року на суму 196837,50 грн., частково їх оплативши 23.01.2017 року на суму 86452,02 грн., таким чином, відповідачем залишились не оплачені послуги, надані у грудні 2016 року, на суму 110385,48 грн., прострочення по яким триває з 21.01.2017 року.

Пунктом 3.5 Договору встановлено, що стягнення заборгованості по оплаті здійснюється з нарахуванням пені за кожен день затримки від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України що діяла у період, за який нараховується пеня.

У звязку з чим, позивач просить стягнути з відповідача 7723,96 грн. пені та на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 834,70 грн. 3% річних та 3110,66 грн. інфляційних за період прострочення з 23.01.2017 року по 24.04.2017 року.

В ході розгляду спору відповідач проти позову заперечував, посилаючись на припинення зобовязання щодо сплати заявлених в позові сум шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. У звязку з чим, відповідач також подав клопотання про припинення провадження у справі вважаючи відсутнім предмет спору та стверджуючи, що заявлений у справі спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Зокрема, відповідач зазначає, що ним 13.01.2017 року направлено позивачу (17.01.2017 року отримано позивачем) заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: платежу, який є предметом стягнення у справі № 911/1382/17 в рахунок погашення зобовязань позивача перед відповідачем, що відбулось до порушення провадження у справі № 911/1382/17.

При цьому, відповідач наведені в позові факти надання послуг та виникненя зобовязань щодо їх оплати не заперечував.

Також, відповідач визнав факт чаткової сплати ним виставленого позивачем рахунку-фактури № 171/13 від 10.01.2017 року в сумі 86452,02 грн. та зазначив, що решту 110385,48 грн. зарахував в рахунок погашення боргу позивача перед відповідачем, який виник в ході виконання укладеної між сторонами Генеральної угоди про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування від 30.05.2014 року № 37.1-14/4-02 (далі - Угода), за якою позивач надавав відповідачу додаткові та спеціальні послуги, а саме з організації зберігання багажу у камері незапитаного багажу.

Відповідач зазначає, що заборгованість позивача виникла у звязку з виявленою відповідачем надмірною оплатою послуг по зберіганню багажу за період з червня 2015 року по вересень 2016 року в сумі 249810,00 грн., у звязку з чим, 14.09.2016 року відповідач звертався до позивача з листом № 12-856, в якому повідомив про надмірно сплачену суму в розмірі 249810,00 грн. за послугу по зберіганню багажу та запропонував позивачу надати первинні документи, які підтвердили б замовлення та надання послуги по зберіганню багажу, якщо така надавалася.

Також, 03.10.2016 року листом № 12-932 та 12.10.2016 року листом № 12-971 відповідач повторно звертався до позивача з вимогою про повернення надмірно сплаченої суми в розмірі 249810,00 грн. за послугу по зберіганню багажу. Однак, позивач не повернув відповідачу грошові кошти в сумсі 249810,00 грн., у звязку з чим, відповідач стверджує, що у позивача виникло перед відповідачем грошове зобовязання на суму 249810,00 грн.

У звязку з чим, відповідач зазначає, що з огляду на ст. 601 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимог. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Приписами частини 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Керуючись вказаними вище нормами законодавства України, відповідач стверджує, що повідомив позивача (лист відповідача 13.01.2017 року № 12-1337) про зарахування зустрічних однорідних вимог строк виконання яких настав, а саме, зобовязання позивача щодо повернення надмірно сплачених коштів за послугу по зберіганню багажу на суму 249810,00 грн., з поміж іншого, були зараховані в якості часткової оплати рахунку-фактури № 171/13 від 10.01.2017 року на суму 110385,80 грн.

Відповідач зазначає, що оскільки його заява про зарахування є правочином і не оскаржена позивачем, відповідна заява є підставою для припинення зустрічних зобовязань. Аналогічна правова позиція також наведена в постанові Вищого господарського суду України від 19.01.2011 року у справі № 4/246.

Таким чином, відповідач зазначає, що його зобов'язання за Договором на суму 110385,80 грн. (в тому числі ПДВ) припинені зарахуванням зустрічних однорідних вимог, що виключає наявність відповідної заборгованості та підстави для нарахування пені та застосування відповідальності у вигляді нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Також, відповідач у своєму клопотанні стверджує, що спір між сторонами про стягнення заявленої в позові заборгованості був відсутній на момент подання позову, подання відповідного позову про стягнення неіснуючої заборгованості фактично спрямовано на вирішення спору щодо правомірності зарахування відповідачем боргу позивача за Угодою в рахунок зобовязань відповідача за Договором.

Відповідач стверджує, що у справі № 911/1382/17 позивач намагається оскаржити як заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (лист відповідача 13.01.2017 року № 12-1337) так і наявність заборгованості позивача за Угодою.

Однак, у відповідності до п.10.3 Угоди спори, що виникають з Угоди або в звязку з нею підсудні арбітражу м. Стокгольм (Швеція) згідно з Регламентом арбітражу Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольм.

Таким чином, відповідач зазначає, що відповідний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України і провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи обставини справи № 911/1382/17, суд не погоджується з вищенаведеними твердженнями відповідача, оскільки в позові заявлено до стягнення лише заборгованість за Договором, позивачем не визначено предметом позову оскарження заяви про зарахування чи оскарження наявності зустрічної заборгованості (оскарження заборгованості не передбачено серед способів захисту права, наявність заборгованості підлягає запереченню чи спростуванню в межах заявлених по суті відповідних позовних вимог про її стягнення).

В той же час, по суті заявлених позовних вимог за Договором обслуговування, відсутні арбітражні застереження та перешкоди щодо його розгляду в загальному порядку територіальної підсудності спору.

При цьому, питання виконання зобовязань за Угодою та правомірність зарахування зустрічних однорідних вимог не є предметом спору у справі № 911/1382/17.

Позивач в ході розгляду спору надав заперечення щодо клопотання відповідача про припинення провадження у справі, в яких зазначив, що для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно, щоб сторони одночасно брали участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні був боржником в іншому зобов'язанні. Також, зарахування можливе у разі однорідності вимог. Однорідність вимоги визначається однорідністю підстав виникнення зобов'язань, які зараховуються, оскільки зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Крім того, умовою, за наявністю якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту та умов виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 18.12.2014 року у справі №18/2434/12 та постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2013 року у справі № 5011-26/18493-2012).

Позивач зазначив, що заперечує наявність у нього зобовязання щодо повернення відповідачу 249810,80 грн. переплати за послуги, надані на умовах Генеральної угоди від 30.05.2014 року № 37.1-14/4-02 про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування (далі - Угода).

Відповідно до п.п.3.1, 3.2 Угоди (у редакції, викладеній у Додатковій угоді № 1 від 05.12.2014 року до Угоди), позивач за плату надає відповідачу право надавати послуги з наземного обслуговування на території позивача; забезпечує можливість здійснювати господарську діяльність з надання послуг з наземного обслуговування з використанням інфраструктури позивача; за запитом відповідача позивач надає при обслуговуванні рейсів Клієнтів відповідача додаткові та спеціальні послуги за переліком, а відповідач приймає їх та оплачує за визначеними цінами.

Пунктом 5 Додаткової угоди № 3 від 30.03.2015 року до Угоди встановлено, що представник відповідача з 10 по 15 число місяця, що слідує за звітним, самостійно отримує в бухгалтерії позивача рахунки та ОСОБА_3 приймання-здачі виконаних послуг (далі - ОСОБА_3).

ОСОБА_4 відповідач зобовязаний повернути позивачу протягом 5 (пяти) робочих днів з дати його отримання. ОСОБА_3 не буде повернутий позивачу протягом встановленого строку, він вважається підписаним сторонами, а відмови, направлені з порушенням пятиденного строку, не будуть прийматися позивачем для розгляду. Акти підписуються уповноваженими на це представниками обох Сторін, про що Сторони надають одна одній належним чином оформлені повноваження на осіб, що підписують ОСОБА_3 (п.7 Додаткової Угоди № 3 від 30.03.2015 до Угоди).

Позивач зазначає, що на виконання взятих на себе зобовязань, ним у період червень 2015 - серпень 2016 відповідачу були надані послуги, визначені умовами Угоди, що підтверджується Актами приймання-здачі виконаних послуг за період з червня 2015 року по серпень 2016 року, які підписані уповноваженими представниками позивача і відповідача без зауважень.

Також, позивач заначив та надав докази, що листом від 13.02.2017 року № 14-22-66, наданим у відповідь на листи відповідача від 14.09.2016 року № 12-856, від 03.10.2016 року № 12-932, від 12.10.2016 року №12-971, від 13.01.2017 року № 12-1337, позивач повідомив про неможливість зарахування зустрічних однорідних вимог у звязку з тим, що факт надання послуг підтверджений актами приймання-здачі виконаних послуг.

Таким чином, з огляду на наведені обставини господарських взаємовідносин сторін за Угодою, між позивачем та відповідачем існує неузгодженість відносно розміру виконання зобовязань за зустрічними однорідними вимогами, тобто, відсутня безспірність заявлених однорідних вимог.

Взаємозалік зустрічних однорідних вимог передбачає наявність документально підтвердженого боргу однієї сторони перед іншою. ОСОБА_3 наявність боргу не підтверджена належними доказами (тобто такі вимоги не є безспірними), то це свідчить про відсутність підстав для проведення взаємозаліку (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 09.07.2014 року у справі № 921/1253/13-г/17).

В обгрунтування наявності переплати на загальну суму 249810,80 грн. за послуги, надані позивачем відповідачу на умовах Угоди, останній посилається лише на результати внутрішньої контрольно-ревізійної роботи (лист відповідача від 14.09.2016 року № 12-856), інших належних доказів, які б підтверджували дану обставину, відповідачем не надавалось.

Також, позивач наголошує, що для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно щоб сторони одночасно брали участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні був боржником в іншому зобов'язанні.

Однак, враховуючи зміст зобовязань сторін, які відповідач вважає зустрічними, позивач в обох випадках є виконавцем послуг, відповідач є за обома правочинами зобовязаний їх оплачувати, питання щодо повернення переплат ґрунтується безпосередньо не на досягнутих сторонами домовленостях, а саме по собі свідчить про наявність непорозуміння, яке підлягає вирішенню в судовому порядку в разі його не врегулювання сторонами.

Відповідні зобовязанння лише повязані з виконанням Генеральної угоди про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування від 30.05.2014 року № 37.1-14/4-02, однак виникли з інших підстав (надміру сплачених коштів).

Відповідачем не надано доказів вирішення відповідного спору щодо наявності у позивача зобовязання з повернення коштів, не заявлено відповідної вимоги і в зустрічному позові, що свідчить про спірність зустрічних зобовязань позивача.

Також, вищенаведений спір щодо наявності зобовязань позивача за Угодою полягає не лише в факті здійсненого на його користь платежу, який відповідач вважає надмірним, а передбачає необхідність дослідження зобовязань сторін за Угодою та визначення наявності чи відсутності підстав для спірного платежу в межах дійсних зобовязань сторін. Також, необхідним є дослідження порядку надання послуги та нарахування плати за послугу зберігання незапитаного багажу, що передбачає необхідність дослідження всіх фактичних обставин господарських взаємовідносин за Угодою.

В той же час, враховуючи підписання відповідачем без зауважень актів наданих послуг за Угодою, які породжують підстави для їх оплати, питання щодо повернення коштів підлягає вирішенню виключно по суті відповідних вимог відповідача чи за його позовом.

Виходить, що відповідач підписавши акти та оплативши послуги, згодом почав заперечувати наявність підстав для здійсненого ним платежу та факту надання послуг, звертаючись до позивача з відповідними листами та заявою про зарахування, однак відповідні дії відповідача не є належними та достатніми для виникнення у позивача відповідних зобовязань чи підтвердження факту наявності зустрічного зобовязання позивача.

ОСОБА_3 за наслідками вирішення відповідного спору виявиться, що спірний платіж сплачений правомірно (на що вказують підписані сторонами акти), твердження відповідача про наявність зустрічних зобовязань позивача будуть спростовані, що виключає підстави для зарахування.

Захист прав здійснюється судом в межах позовного провадження по суті розгляду позовних вимог, за наслідками яких вирішується спір. Таким чином, передбачена ст.. 601 Цивільного кодексу україни заява не є способом вирішення спору і наявність чи відсутність заборгованості позивача підлягає встановленню в межах захисту відповідних прав відповідача (за його позовом).

Враховуючи, що відповідачем не заявлено зустрічного позову про наявність зустрічної заборгованості позивача, відповідні обставини щодо господарських взаємовідносин сторін за Угодою, не підлягають дослідженню в матеріалах даної справи.

З огляду на ст. 601 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимог. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Приписами частини 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Однак, як встановлено, судом, строк виконання зобовязання відповідача за Договором припадав на 20.01.2017 року (включно), в той же час, заява про зарахування датована відповідачем 13.01.2017 року, надіслана і отримана позивачем 17.01.2017 року, тобто до настання строку виконання зобовязання відповідача.

Таким чином, на момент складення відповідної заяви та її надіслання, строк виконання зобовязання відповідачем, який є встановленим, ще не настав, що свідчить про відсутність підстав для зарахування на підставі заяви відповідача від 13.01.2017 року. Відповідачем не надано доказів звернення до позивача з завою про зарахування після настання строку виконання спірного зобовязання за Договором.

Також, як визначено п. 31 ОСОБА_5 господарського суду від 07.04.2008 року № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

У разі незгоди іншої сторони, якій подана заява іншої сторони про зарахування, із наявністю зустрічної однорідної вимоги, необхідно враховувати, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. ОСОБА_3 друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 Господарського кодексу України, статтею 602 Цивільного кодексу України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Також, п. 22 ОСОБА_5 господарського суду від 12.03.2009 року № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» надано розяснення, що відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобов'язанні із зарахуванням вимог не вимагається.

Закон не виключає можливості здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог і в процесі судового розгляду. У такому випадку відповідна заява обов'язково повинна мати письмову форму й адресуватися позивачеві, а її копія і докази надсилання позивачеві (чи одержання ним) подаватися господарському суду.

Відповідач може також звернутися із зустрічним позовом до позивача в порядку статті 60 Господарського процесуального кодексу України .

Припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; наприклад, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду з позовом про захист своїх прав за Договором шляхом заявлення вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, і такий позов підлягає розгляду по суті. В той же час, відповідач не позбавлений можливості звернутись з відповідним позовом до позивача про стягнення надміру сплачених коштів, і відповідне питання підлягає розгляду і вирішенню по суті.

Лише після вирішення і задоволення відповідних спорів у сторін виникнуть відповідні зобовязання, які можна буде припинити зарахуванням.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Судом досліджено та встановлено, що позивачем нарахована пеня у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства на суму заборгованості за фактичний період прострочення. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлена в позові пеня, яка нарахована на існуючу заборгованість за фактичний період прострочення в погодженому в Договорі розмірі, який не перевищує встановленого законодавством, підлягає задоволенню в повному обсязі

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо наявності заборгованості відповідача за Договором, факту та періроду її прострочення, виходячи з розрахунку позову, вимоги про стягнення інфляційних та 3% річних є правомірними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, аеропорт, код 32614518) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», код 20572069) 110385 (сто десять тисяч триста вісімдесят пять) грн. 48 коп. основного боргу, 7723 (сім тисяч сімсот двадцять три) грн. 96 коп. пені, 834 (вісімсот тридцять чотири) грн. 70 коп. 3% річних, 3110 (три тисячі сто десять) грн. 66 коп. інфляційних втрат та 1830 (одна тисяча вісімсот тридцять) грн. 82 коп. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 17.07.2017 р.

Суддя Т.П. Карпечкін