РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2017Справа №910/7485/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс-монтаж»

До Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Корпорація «Енергоресурс-Інвест»

Про визнання недійсним договору в частині

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Дуб О.Р.

від відповідача: Смоляренко Д.В.

від третьої особи: Дуб О.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс-монтаж» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» (далі - відповідач) про визнання недійсним пункту 1.3 Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.15. до Договору поруки № 07/ПЮ-14-КБ від 14.01.14., яким п. 5.6 Договору поруки викладено у новій редакції, а саме, включено пп. 5.6.1 про третейське застереження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.17. порушено провадження у справі № 910/7485/17, залучено до участі в даній справі третю особу - Корпорацію «Енергоресурс-Інвест», розгляд справи призначено на 07.06.17.

В судовому засіданні 07.06.17. відповідачем було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 07.06.17. оголошено перерву до 06.07.17.

В судовому засіданні 06.07.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги, третьою особою підтримано позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс-монтаж».

Відповідач в судовому засіданні 06.07.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/7485/17.

В судовому засіданні 06.07.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст.1 1, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

14.01.14. між позивачем (Поручитель) та відповідачем (Банк) було укладено Договір поруки № 07/ПЮ-14-КБ (далі - Договір), за умовами якого перелічені терміни вживаються у таких значеннях: "Боржник'' - Корпорація «Еиергоресур-Інвест», "Основний договір-1" - договір про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ, укладений між Банком та Боржником "14" січня 2014 року, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності цим Договором або будуть укладені у майбутньому, "Основний договір-2" - договір про відкриття кредитної лінії №. 04-01/14/КЛМВ-КБ, укладений між Банком та Боржником "14" січня 2014 року, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності цим Договором або будуть: укладені у майбутньому, "Основний договір-3" - Генеральний договір про надання гарантій №05-01/14/Г-КБ, укладений між Банком та Боржником "14" січня 2014 року, включаючи всі додаткові угоди, до нього, що укладені на дату набуття чинності цим Договором або будуть укладені у/майбутньому, "Кредитна лінія-1" - відновлювана кредитна лінія, яка відкрита Боржнику згідно з Основним Договором-1, зі строком дії, що закінчується "12" січня 2018 року, та лімітом кредитної лінії, що складає 27 000 000,00 (двадцять сім мільйонів) гривень та знижується у порядку, та на умовах передбачених Основним договором-1, "Кредитна лінія-2" - відновлювана мультивалютна кредитна лінія, яка відкрита Боржнику згідно з Основним дрговором-2, зі строком дії, що закінчується "12" січня 2018 року, та лімітом кредитної лінії, еквівалентним 2 000 000,00 (два мільйони) доларів США та знижується у порядку, та на умовах передбачених Основним договором-2, з можливістю надання в її межах коштів у доларах США та/або у гривнях, при цьому, перерахунок суми Кредиту із однієї валюти у іншу здійснюється у порядку, що визначений Основним договором-2, "Гарантія" - будь-яка банківська гарантія Банка на користь будь-якого Бенефіціара, оформлена в письмовій формі (гарантійний лист) або у формі повідомлення на підставі в порядку, передбаченому Основним договором-3, "Третя особа" - будь-яка фізична або юридична особа, держава. Автономна Республіка Крим, територіальна громада, за виключенням Сторін, "Прострочення виконання обов'язків" - повне або часткове невиконання обов'язків, встановлених Основним договором-1 та/або Основним договором-2 та/або Основним договором-3 та/або законодавством України строки.

Статтею 2 Договору сторони погодили, що у відповідності з цим Договором Поручитель поручається за виконання Боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі Основного договору-1, Основного договору-2, Основного договору-3 або можуть виникнути на підставі них у майбутньому.

Усі спори, які виникають з питань виконання сторонами цього Договору і не вирішені шляхом переговорів, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства України (п. 5.6 Договору).

23.01.15. між позивачем та відповідачем було укладено, підписано сторонами та скріплено їх печатками Договір про внесення змін та доповнень № 2 до Договору поруки № 07/ПЮ-14-КБ від 14.01.14., пунктом 1.3 якого сторони домовились викласти пункт 5.6 Договору в наступній редакції:

« 5.6. По всіх питаннях, не врегульованих цим Договором, Сторони керуються відповідними нормами права України. Всі розбіжності, що виникають при укладенні, виконанні, розірванні, зміні, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються нього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду, за вибором Сторони - позивача, у:

5.6.1. постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ. вул. М. Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду № 007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції); розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким Сторони ознайомились; найменування Сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за Договором; місце і дата укладення цієї третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору; інформація про перелік суддів, ставки третейського збору, регламент та розпорядок роботи суду, положення про суд тощо розміщено в мережі Інтернет на веб-сайті постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків http://tretsud.aub.org.ua, або

5.6.2. суді загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України.».

Позивач наголошує на тому, що третейське застереження, викладене в п. 5.6.1 Договору не відповідає вимогам законодавства та реальному волевиявленню сторін, оскільки:

- Договір та додаткові угоди до нього є договором приєднання, а тому позивач не мав можливості внести свої пропозиції щодо умови Договору, яка містить третейське застереження, в той час як у позивача відсутня довіра до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків;

- в п. 5.6.1 Договору відсутні відомості, передбачені ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про третейські суди»;

- третейська угода від 23.01.15. разом з доповненням № 2 не може вважатись такою, що укладена 14.01.14., тобто мати зворотну дію в часі.

Означені доводи є обґрунтуванням вимог позивача про визнання недійсним пункту 1.3 Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.15. до Договору поруки № 07/ПЮ-14-КБ від 14.01.14., яким п. 5.6 Договору поруки викладено у новій редакції, а саме, включено пп. 5.6.1 про третейське застереження.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови № 11 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.09. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частинами 1 та 2 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди до договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Частинами 1 та 2 ст.229 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як вказувалось вище, ч.1 та 2 ст.230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п.3.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказано, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, ст. 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Слід звернути увагу заявника, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 Постанови № 9 від 06.11.09. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

При цьому, укладений між сторонами Договір № 07/ПЮ-14-КБ від 14.01.14. за своєю правовою природою є договором поруки, за яким, у відповідності до приписів ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, та не підпадає під правове регулювання ст. 634 ЦК України.

Договір та Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.15. підписані сторонами, скріплені їх печатками.

Отже, позивач мав можливість внести свої пропозиції щодо умов Договору та Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.15. до Договору.

Викладене вище виключає можливість стверджувати про укладання договору під впливом помилки у розумінні ст. 229 Цивільного кодексу України чи під впливом обману у відповідності до ст. 230 вказаного нормативно-правового акту.

Доводи позивача про те, що в п. 5.6.1 Договору відсутні відомості, передбачені ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», не відповідають дійсності, оскільки пунктом 5.6.1. Договору визначено, що найменування сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за Договором; місце і дата укладення цієї третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору.

Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.15. до Договору та Договір містять відомості про найменуванню сторін, їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладення. При цьому, умовами Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.15. до Договору не передбачено, що він «має зворотну дію в часі» в розумінні викладеного в мотивувальній частині постанови ВГСУ від 12.10.06 у справі № 43/12пд.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що заявником не доведено належними та допустимими у розмінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності обставин, з яким чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс-монтаж» про визнання недійсним договору в частині.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.07.17.

Суддя Т.М.Ващенко