ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017р. Справа № 914/1109/17

Господарський суд Львівської області у складі

судді Фартушка Т.Б. при секретарі Сало О.А.

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Львівська область, м.Борислав,

до відповідача: Приватного підприємства «Львівдах», Львівська область, Яворівський район, м.Новояворівськ,

про: стягнення заборгованості за надані послуги,

ціна позову: 95830,57 грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_2 - представник (довіреність від 19.06.2017 року б/н);

Відповідача: Паращич Л.В. - представник (довіреність від 23.01.2017 року б/н).

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Львівдах» про стягнення 64644,00 грн. суми основного боргу, 19382,57 грн. пені, 2061,52 грн. трьох відсотків річних та 9742,48 грн. інфляційних втрат; ціна позову: 95830,57 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 06.06.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 20.06.2017р. В судовому засіданні 20.06.2017р. оголошувалась перерва до 04.07.2017р., про що представники Сторін повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Представникам Сторін оголошено права і обов'язки, визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалі Господарського суду Львівської області по даній справі, яка скерована Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення та письмове повідомлення про оголошення перерви в судовому засіданні) зазначено, що права та обов'язки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання з'явився, в судовому засіданні з підстав здійснення Відповідачем платіжним дорученням від 03.07.2017р. №272 часткового погашення суми заборгованості, яка є предметом спору у справі в розмірі 5000,00 грн. просить суд припинити провадження у справі в цій частині позовних вимог на підставі пункту 1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку із відсутністю предмета спору, в решті позовних вимог позов підтримав, в судовому засіданні надав усні пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві.

Представник Відповідача в судове засідання з'явилась, проти позову заперечила в частині стягнення пені, до вимог про стягнення якої клопотанням від 20.06.2017р. вх.№21761/17 просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, а також зазначила про сплату Відповідачем 5000гр. основного боргу.

20.06.2017р. подала клопотання (вх. №21762/17), у якому просить суд відкласти розгляд справи, проти позову заперечила повністю, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті позовних вимог. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Подане клопотання Відповідач обґрунтовує тим, що ним не отримано копії позовної заяви, а відтак, Відповідач не мав змоги у повному обсязі ознайомитись із доказами, на які Позивач покликається, як на підставу своїх позовних вимог, та скласти обґрунтований відзив на позовну заяву.

Суд критично оцінює доводи Відповідача, на які він покликається, як на підставу для відкладення розгляду справи, оскільки, як встановлено судом та вбачається із долученого Позивачем до позовної заяви Опису вкладення до цінного листа (ф.107) та Квитанції від 25.05.2017р. №2/103682, Позивачем на юридичну адресу Відповідача 25.05.2017р. надіслано копію позовної заяви із долученими до неї документами.

Також суд зазначає, що ухвала Господарського суду Львівської області від 06.06.2017р про порушення провадження у справі №914/1109/17 надіслана на адресу Відповідача рекомендованим листом із повідомленням про вручення 08.06.2017р. та отримана уповноваженою особою останнього 13.06.2017р., про що свідчить відповідна відмітка уповноваженої особи на Повідомленні про вручення поштового відправлення від 08.06.2017р. №409.

Відтак, в матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази як скерування Позивачем Відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів, так і скерування судом та отримання Відповідачем усіх ухвал Господарського суду Львівської області у даній справі; а відтак, доводи клопотання є безпідставними, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Також суд зазначає, що відповідно до приписів частини другої статті 22 ГПК України сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії.

Крім того суд зазначає, що у клопотанні від 20.06.2017р. вх. №21762/17 про відкладення розгляду справи представник Відповідача не просить відкласти розгляд справи з причин його неявки в судове засідання, не наводить причин неявки, як і не наводить жодних доводів в чому саме його неявка перешкоджає вирішенню спору. Інші ж наведені у клопотанні доводи, як зазначено вище судом, є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що в матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази як скерування Позивачем Відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів, так і скерування судом та отримання Відповідачем усіх ухвал Господарського суду Львівської області у даній справі, а відтак, доводи клопотання є безпідставними, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами; беручи також до уваги те, що Відповідач міг з 13.06.2017р. скористатись своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи; враховуючи також те, що у клопотанні від 20.06.2017р. вх. №21762/17 про відкладення розгляду справи представник Відповідача не просить відкласти розгляд справи з причин його неявки в судове засідання, не наводить причин неявки, як і не наводить жодних доводів в чому саме його неявка перешкоджає вирішенню спору; беручи до уваги те, що у клопотанні від 20.06.2017р. вх. №21762/17 не наведено інших підстав до відкладення розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до повторного відкладення розгляду справи, а відтак, у клопотанні слід відмовити за безпідставністю.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у п.3.9.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями», що відкладення розгляду справи з причин неявки представника відповідача є правом, а не обов'язком суду.

Також суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями», що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відтак, неявка представника відповідача може бути підставою для відкладення розгляду справи виключно, якщо така перешкоджає вирішенню спору.

Крім цього суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, суду не наведені жодні доводи та не подані докази того, що неявка представника Відповідача перешкоджає вирішенню спору, чи щодо наявності інших передбачених ст.77 ГПК України підстав до відкладення вирішення спору, а відтак, відсутні правові підстави до відкладення розгляду справи за ініціативи суду.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалі про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобов'язувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Впродовж розгляду справи в судових засіданнях суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши і дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників Сторін та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

01.03.2016р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Позивач, Виконавець) та Приватним підприємством «Львівдах» (надалі - Відповідач, Замовник) укладено Договір про надання послуг №1 (надалі - Договір), за умовами якого (п1.1.) Виконавець зобов'язувався надавати Замовнику згідно його замовлень механізми та транспортні засоби для виконання робіт на об'єктах Замовника та надавати транспортні послуги по перевезенню вантажів згідно замовлень Замовника, а Замовник зобов'язувався підтвердити фактично надані Виконавцем послуги і оплатити їх вартість згідно виставлених рахунків та підписаних Актів виконаних робіт.

Відповідно до пункту 2.1. Договору вартість послуг визначається кількістю фактично відпрацьованих машино-годин та вартістю однієї машино-години використаного Замовником механізму або транспортного засобу і погоджується Сторонами на момент виникнення послуги, що відображається у рахунках та актах виконаних робіт.

Пунктом 2.2. Договору Сторонами погоджено, що вартість транспортних послуг по перевезенню вантажів визначається за одну наданих Виконавцем послуг автомобільним транспортом, або за один кілометр загального пробігу і проводиться Замовником по ціні, що погоджується Сторонами на момент виникнення послуги, та відображається в рахунках та актах виконаних робіт.

Загальна вартість Договору складається із вартості наданих за ним транспортних послуг, послуг машинами та механізмами, що надаються за Договором (п. 2.3. Договору).

Згідно пунктів 2.4. та 2.5. Договору оплату за надані Виконавцем послуги Замовник здійснює щомісячно у безготівковій формі шляхом перерахування коштів у національній валюті - гривні на розрахунковий рахунок Виконавця протягом п'яти днів з моменту підписання Сторонами Актів виконаних робіт.

Пунктом 3.1. Договору встановлено обов'язок Виконавця надавати механізми та транспортні засоби вчасно і у справному стані згідно замовлень Замовника, а також здійснювати їх заправку паливно-мастильними матеріалами для безперебійної роботи протягом робочого дня.

Відповідно до пункту 3.2. Договору Замовник зобов'язаний використовувати механізми та транспортні засоби згідно їх функціонального призначення; забезпечити безпечні умови виконання робіт на об'єктах з використанням механізмів та транспортних засобів, а також надавати Виконавцю можливість доступу на об'єкт з метою контролю використання механізмів та транспортних засобів за їх функціональним призначенням.

Пунктом 5.1. Договору Сторонами встановлено, що, у випадку порушення своїх зобов'язань за Договором, Сторони несуть відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством України.

Згідно пункту 5.3. Договору у випадку порушення строків оплати, передбачених Договором, Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від вартості неоплачених послуг за кожний день прострочення.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2016р. з проведенням остаточних розрахунків (п.6.1. Договору).

Позивачем на виконання умов укладеного між Сторонами Договору надано Відповідачу послуги на суму 64644,00 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09.03.2016р. №ОУ-0000011 на суму 3840,00 грн., від 10.03.2016р. №ОУ-0000012 на суму 3840,00 грн., від 11.03.2016р. №ОУ-0000013 на суму 3840,00 грн., від 14.03.2016р. №ОУ-0000014 на суму 4536,00 грн., від 15.03.2016р. №ОУ-0000017 на суму 4536,00 грн., від 22.03.2016р. №ОУ-0000023 на суму 9072,00 грн., від 24.03.2016р. №ОУ-0000026 на суму 4536,00 грн., від 01.04.2016р. №ОУ-0000033 на суму 5100,00 грн., від 01.04.2016р. №ОУ-0000034 на суму 3456,00 грн., від 04.04.2016р. №ОУ-0000035 на суму 3456,00 грн., від 11.04.2016р. №ОУ-0000041 на суму 3456,00 грн., від 12.04.2016р. №ОУ-0000042 на суму 3456,00 грн., від 13.04.2016р. №ОУ-0000044 на суму 3840,00 грн., від 14.04.2016р. №ОУ-0000046 на суму 3840,00 грн., від 15.04.2016р. №ОУ-0000048 на суму 3840,00 грн., а також Рахунками-фактурами від 09.03.2016р. №СФ-0000012 на суму 3840,00 грн., від 10.03.2016р. №СФ-0000013 на суму 3840,00 грн., від 11.03.2016р. №СФ-0000014 на суму 3840,00 грн., від 14.03.2016р. №СФ-0000017 на суму 4536,00 грн., від 15.03.2016р. №СФ-0000020 на суму 4536,00 грн., від 22.03.2016р. №СФ-0000026 на суму 9072,00 грн., від 24.03.2016р. №СФ-0000029 на суму 4536,00 грн., від 01.04.2016р. №СФ-0000040 на суму 5100,00 грн., від 01.04.2016р. №СФ-0000041 на суму 2456,00 грн., від 04.04.2016р. №СФ-0000043 на суму 3456,00 грн., від 11.04.2016р. №СФ-0000050 на суму 3456,00 грн., від 12.04.2016р. №СФ-0000051 на суму 3456,00 грн., від 13.04.2016р. №СФ-0000053 на суму 3840,00 грн., від 14.04.2016р. №СФ-0000055 на суму 3840,00 грн., від 15.04.2016р. №СФ-0000057 на суму 3840,00 грн. Вказані Акти підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 09.03.2017р. звертався до Відповідача Претензією від 06.03.2017р. б/н із вимогою про сплату боргу з оплати наданих за Договором послуг в розмірі 64644,00 грн. Відповідачем вказану Претензію залишено без відповіді та реагування.

З підстав наведеного Позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 64644,00 грн. суми основного боргу за надані за Договором послуги.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому суд зазначає, що підписання Замовником Актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо оплати наданих за Договором послуг, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо несплати вказаних послуг, перевіривши розрахунок сум нарахованої суми основного боргу, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 64644,00 грн. боргу з оплати наданих за Договором послуг є мотивованими та обґрунтованими.

Проте, як зазначалось в описовій частині рішення, в судовому засіданні 04.07.2017р. Позивачем заявлено усне клопотання про припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку із відсутністю предмета спору в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 5000,00 грн. суми основного боргу з підстав здійснення Відповідачем платіжним дорученням від 03.07.2017р. №272 часткового погашення суми заборгованості, яка є предметом спору у справі в розмірі 5000,00 грн.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено в пункті 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26 грудня 2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що перелік підстав припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2. Постанови).

Відповідно до п.4.4. Постанови господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Згідно п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Судом роз'яснено представникам Сторін правові наслідки припинення провадження у справі, передбачені статтями 22 та 80 ГПК України.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про те, позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача на користь Позивача 64644,00 грн. суми основного боргу за Договором підлягають до задоволення частково шляхом стягнення 59644,00 грн., в решті позовних вимог в цій частині провадження у справі слід припинити на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку із відсутністю предмета спору.

Щодо стягнення 19382,57 грн. пені.

Позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 19382,57 грн. пені за порушення порядку і строку оплати наданих за Договором послуг.

Згідно пункту 5.3. Договору у випадку порушення строків оплати, передбачених Договором, Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від вартості неоплачених послуг за кожний день прострочення.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

20.06.2017р. Відповідачем подано клопотання (вх. №21761/17), у якому просить суд застосувати до вимог Позивача про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені наслідки спливу строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно приписів ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 названої статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із відтиску календарного штемпеля відділення поштового зв'язку про прийняття до пересилки цінного листа з описом вкладення №690, позовну заяву Позивачем подано до Господарського суду Львівської області 25.05.2016р.

З урахуванням доводів мотивувальної частини рішення щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача суми основного боргу з оплати наданих за Договором послуг, встановивши порушення прав Позивача на своєчасну і повну їх оплату, а також наявність правових підстав до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за порушення порядку і строку виконання взятих на себе договірних зобов'язань з оплати наданих за Договором послуг, здійснивши перерахунок суми пені, яку належить стягнути з Відповідача на користь Позивача з урахуванням поданого Відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд встановив, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 19382,57 грн. пені за порушення порядку і строку оплати наданих за Договором послуг підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 7430,98 грн. В решті позову в цій частині слід відмовити у зв'язку із пропуском Позивачем строку позовної давності.

Щодо стягнення 2061,52 грн. 3% річних та 9742,48 грн. інфляційних втрат суд зазначає.

Згідно п.1 ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями), що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена в пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Здійснивши перерахунок сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які належить стягнути з Відповідача на користь Позивача за порушення порядку та строку оплати наданих за Договором послуг, суд встановив, що такий проведено невірно, оскільки Позивачем невірно розраховано періоди існування заборгованості, а відтак, сума трьох відсотків річних становить 2057,81 грн., інфляційних втрат - 7873,83 грн.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2061,52 грн. трьох відсотків річних та 9742,48 грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку оплати наданих за Договором послуг підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 2057,81 грн. трьох відсотків річних та 7873,83 грн. інфляційних втрат. В решті позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

04.07.2017р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 10.07.2017р.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Сплата судового збору здійснюється в порядку і розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір».

При поданні позову згідно Платіжного доручення від 15.05.2017р. №108 Позивачем сплачено 1600,00 грн. судового збору, що відповідає приписам частини першої та підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.1; п.п.1, 2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (у чинній станом на момент подання позовної заяви до суду редакції) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. За подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу: в розрахунку на місяць у розмірі 1600 гривень.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Суд зазначає і аналогічна правова позиція висловлена у пункті 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або в ухвалі про припинення провадження у справі з підстав, наведених у статті 80 ГПК (крім випадків якщо провадження у справі припинено у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), або в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ (зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 88 ГПК).

Враховуючи неподання передбаченого Законом клопотання про повернення сплаченого судового збору у зв'язку із припиненням провадження у справі суд зазначає про відсутність правових підстав для вирішення питання щодо такого повернення. Проте, наведене не позбавляє Позивача права звернення до суду з відповідним клопотанням.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1285,71 грн. судового збору. В решті судові витрати у справі залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 4-3, 4-7, 33, 34, 38, 43, 49, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 181, 184, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16, 202, 509, 525, 526, 527, 530, 601, 610, 612, 614, 625, 626, 627, 628, 629, 632, 901 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення з Приватного підприємства «Львівдах» (81053, Львівська область, Яворівський район, м.Новояворівськ, вул.Привокзальна, буд.3; ідентифікаційний код 37030088) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 5000,00 грн. суми основного боргу припинити на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку із відсутністю предмета спору.

3. Стягнути з Приватного підприємства «Львівдах» (81053, Львівська область, Яворівський район, м.Новояворівськ, вул.Привокзальна, буд.3; ідентифікаційний код 37030088) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 59644,00 грн. суми основного боргу, 7430,98 грн. пені, 2057,81 грн. трьох відсотків річних, 7873,83 грн. інфляційних втрат та 1285,71 грн. судового збору.

4. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.