ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р.Справа № 922/1562/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши справу

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Українська ферросплавна компанія", с. Затишшя
до Державного підприємства завод "Електроважмаш" м.Харків
про стягнення коштів 549 964,90 грн.
за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_3 арбітражний керуючий (свід.№125 від 06.02.13р.);

відповідача: ОСОБА_4 за дов. №248-1513 від 16.12.16р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Українська ферросплавна компанія" - звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства завод "Електроважмаш" - про стягнення заборгованості у сумі 549 964,90 грн, мотивуючи позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань по оплаті поставленого товару за Договором №238/16-22-Т про закупівлю товарів за державні кошти від 10.02.2012р.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2017р., у зв'язку із самовідводом судді Ольшанченко В.І. для розгляду справи №922/1562/17 визначено суддю Жельне С.Ч.

Ухвалою Суду від 22.05.2017 р. вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 01.06.2017 р.

29.05.2017р. на адресу суду від представника відповідача надійшла заява (вх.№17686) про застосування строків позовної давності.

Крім цього, 01.06.2017р. представником відповідача, через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву (вх.№18222) за змістом якого, відповідач заперечує проти задоволення позову, вказує , що варість товару - сталі марки 09Г2С сторонами договору не погоджувалась, а наданий позивачем в обгрунтування розміру позовних вимог Висновок експертного товарознавчого дослідження №31 від 09.03.2016р. не є належним доказом у даній справі, оскільки ним визначена середня ринкова вартість сталі марки 09Г2С на дату складання висновку 09.03.2016, а не на дату поставки спірного товару 23.10.2012р.

01.06.2017р. у судовому засіданні було оголошено перерву до 22.06.2017р. об 11:30 год.

Ухвалою суду від 22.06.2017р. розгляд справи було відкладено до 04.07.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні 04.07.2017р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.07.2017р. проти позовних вимог заперечував, підтримав заяву про застосування строків позовної давності.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

10 лютого 2012 року між ДП завод "Електроважмаш" (замовником, відповідачем) та ТОВ "Українська ферросплавна компанія" (учасником, позивачем) укладено договір № 238/16-22-Т про закупівлю товарів за державні кошти (далі - Договір).

Згідно з умовами даного Договору, ТОВ "Українська ферросплавна компанія" зобов'язалося поставити ДП завод "Електроважмаш" товари, зазначені в специфікаціях, що є додатками до Договору, а ДП завод "Електроважмаш" зобов'язалось прийняти та оплатити такі товари. Так, сторонами договору підписано специфікацію №2 на поставку сталі листової 325-10Г2С1-3 лист ПН-О 60х2000х6000 (ГОСТ 19281-89, ГОСТ 19903-74) загальною кількістю 120 т. на загальну суму 1584000,00 грн.

Згідно з пунктом 1.1. Договору замовлення на поставку кожної окремої партії товарів повинно бути оформлено замовником в формі листа або заявки, що містить в собі найменування, номенклатуру, асортимент та кількість товарів.

Строк поставки товару згідно з пунктом 5.1. Договору складає 45 календарних днів з моменту отримання учасником (відповідачем) від замовника (позивача) замовлення на поставку кожної конкретної партії товару.

Відповідно до Специфікації №2 предметом поставки за цим договором є сталь марки 10Г2СІ.

На виконання умов Договору позивачем - ТОВ "Українська ферросплавна компанія" згідно видаткової накладної № РН-0000715 від 23.10.2012 р. поставлено відповідачеві - ДП завод "Електроважмаш" сталь листову, лист 60x2000x6000, марки 10Г2С1 в кількості 39,89300 тон на загальну суму 526587,60 грн.

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що учасник - ТОВ "Українська ферросплавна компанія" зобов'язаний направити замовнику - ДП завод "Електроважмаш" документи, які засвідчують якість та комплектність товару (сертифікат, паспорт якості, висновок Державної санітарно-гігієнічної експертизи, карту даних небезпечного фактору, копію дозволу на перевезення). За відсутності таких оригіналів, учасник направляє замовнику нотаріально засвідчені або завірені заводом-виробником копії документів.

Приймання товарів з якості здійснюється згідно Інструкції Держарбітражу СРСР №П-7 від 25.04.1966 р. „Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання з якості" (пункт 7.1. Договору).

У пункті 7.2. Договору сторони визначили, що товаром неналежної якості (невідповідним, дефектним, забракованим) вважається такий товар: в якому хоча б один із параметрів не відповідає вимогам нормативної документації; який поступив без супровідних документів, що засвідчують якість, комплектність; на який нормативна документація з замовником не узгоджена, прострочена або скасована на момент поставки товару; результатом застосування якого, в цілях, встановлених цим Договором, є брак кінцевого товару, заготівля, в результаті прихованого дефекту, який не можна визначити методами контролю, якому вказані в ДСТУ, ТУ.

Судом встновлено, що під час прийняття товару Відповідачем було виявлено його невідповідність про що складено відповідний Акт №208-20-145а від 05.11.2012. ОСОБА_5 складений відповідачем з дотриманням приписів Інструкції П-7, є належними та допустимими доказом поставки товару нижчої якості, а саме сталі марки 9Г2С замість обумовленої договором сталі марки 10Г2С1.

З письмових пояснень представника відповідача судом встановлено, що у виробництві ДП завод «Електроважмаш» використовується не тільки сталь 10 Г2С1, а і сталь 9Г2С, тому відповідно до частини 7 статті 268 ГК України, яка надає право покупцю прийняти товар, що виявився нижчої якості з оплатою за ціною для товару вказаного сорту, марки, відповідач прийняв поставлений товар, оформивши дозволи на відступ від вимог технічної документації.

Обставини правомірності складеного відповідачем ОСОБА_5 №208-20-145а від 05.11.2012 та поставки ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Українська ферросплавна компанія" відповідачу згідно видаткової накладної № РН-0000715 від 23.10.2012 іншої ніж обумовлено Договором, а саме специфікацією №2 марки сталі (сталь марки 9Г2С замість сталі марки 10Г2С1) встановлені у рішенні господарського суду Харківської області від 10.03.2015 по справі №922/2140/13 та не заперечуються сторонами.

Частина 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем фактично було поставлено товар відповідачу, вартість та поставку якого не було погоджено сторонами договору №238/16-22-Т про закупівлю товарів за державні кошти від 10.10.2012р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 3 ЦК України (ч. 2 та 3), закріплює, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ч.1-3 ст. 180 Господарського кодексу України, яка визначає істотні умови господарського договору. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору поставив відповідачу за видатковою накладною № РН-0000715 від 23.10.2012 р. товар, який взагалі не є тим товаром, що вказаний у зазначеній видатковій накладній, проте за змістом позовних вимог просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором №238/16-22-Т про закупівлю товарів за державні кошти від 10.2.2012р по оплаті фактично поставленого товару - листа сталевого марки 09Г2С1, в кількості 39,89300 тон в сумі 549 964,90 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Таким чином, обов'язок покупця (відповідача у справі) по сплаті товару виникає з моменту поставлення товару, обумовленого умовами договору № 238/16-22-Т про закупівлю товарів за державні кошти від 10.02.2012р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Враховуючи вищенаведене, та те, що поставлений позивачем товар не є тим товаром, який зазначений у видатковій накладній № РН-0000715 від 23.10.2012 р., варість товару - сталі марки 09Г2С умовами договору №238/16-22-Т від 10.02.2012 не погоджувалась, відповідно до цього суд вважає, що позивачем не було виконано своє зобов'язання щодо поставлення товару відповідно до вимог договору №238/16-22-Т від 10.02.2012 згідно видаткової накладної № РН-0000715 від 23.10.2012 р., відповідно до цього суд вважає позовні вимоги з підстав заявлених у позові щодо стягнення заборгованості за поставлений товар є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, відповідно до цього суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд, розглянувши вказане клопотання, зазначає наступне.

В п.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що судом було встановлено відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.07.2017 р.

Суддя ОСОБА_1