ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2017 р. Справа № 917/1006/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №75 від 15.12.2017 року);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність №29-14/13 від 03.01.2017 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№2022П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 08.06.2017 року по справі №917/1006/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", м. Полтава.

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", м. Полтава,

про стягнення 5174364,06 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" звернулося до господарського суду Полтавської області із позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 302 107,72 грн. 3% річних за період з 01.02.2016 по 20.09.2016 (включно); 3930521,78 грн. пені за період з 01.02.2016 по 20.09.2016 (включно); 941 904,56 грн. інфляційних втрат за період лютий - травень 2016 року.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого природного газу згідно договору розподілу природного газу від 30.12.2015.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.10.2016, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача 3 930 521,78 грн. пені, 302 107,72 грн. 3% річних; 941 904,56 грн. інфляційних втрат та 77 618,01 грн. витрат з оплати судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.04.2017 р. рішення господарського суду Полтавської області від 17.10.2016 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 р. у справі №917/1006/16 скасовано; справу №917/1006/16 передано на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 08.06.2017 року по справі №917/1006/16 (суддя Киричук О.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" 295 677,58 грн. - 3% річних, 983 807,63 грн. інфляційних втрат, 1926782,58 грн. пені, 76 995,76 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 08.06.2017 року по справі №917/1006/16 в частині, якою відмовлено у стягнення пені в сумі 1926782,57 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 1926782,57 грн. задовольнити.

Ухвалою суду від 27.06.2017 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.07.2017 року.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7214 від 7214 року), в якому він вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" (позивач) та Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (відповідач) укладено Типовий договір розподілу природного газу.

Договір укладений шляхом підписання відповідачем заяви-приєднання №1-02/02/14-Р від 30.12.2015 р. до умов договору розподілу природного газу.

Відповідно до умов вказаного договору позивач (оператор ГРМ) зобов'язується надати споживачу (відповідачу) послугу з розподілу природного газу, а споживач (відповідач) зобов'язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та у порядку, визначені цим договором (п. 2.1 договору).

Позивач зазначає, що у зв'язку з не проведенням своєчасної оплати за отримані послуги з розподілу природного газу, ПАТ "Полтавагаз" 24.03.2016 р. звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" основного боргу.

Період нарахування заборгованості з основного боргу становить з січня 2016 року по березень 2016 року включно.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.06.2016 р. у справі №917/497/16 позовні вимоги ПАТ "Полтавагаз" задоволено повністю, стягнуто з ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" на користь ПАТ "Полтавагаз" 15 195 721,93 грн. основного боргу.

Відповідно до ч. 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факти, встановлені рішенням господарського суду від 03.06.2016 р. у справі №917/497/16, відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційними і не потребують повторного доказування.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що оскільки судове рішення про стягнення з відповідача 15 195 721,93 грн. основного боргу, не виконано, позивач вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 295 677,58 грн. 3% річних за період з 01.02.2016 р. по 20.09.2016 р. (включно); 3 853 565,15 грн. пені за період з 01.02.2016 р. по 20.09.2016 р. (включно) з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та 983 807,63 грн. інфляційних втрат за період лютий - травень 2016 року (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Частиною 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При прийнятті рішення, враховуючи вказівки викладені в постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2017, суд виходив з наступного.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-Пбгсії, від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами підписані Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу від 13.12.2016 № 3092 на суму 12 000 000 грн., 13.12.2016 № 3093 на суму 13 037 017,53 грн та 11.01.2017 № 21 на суму 10 000 000 грн.

Відповідно до ст. 7 ГК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно ст. 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

За механізмом взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначеним Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим Постановою КМУ №20 від 11.01.2005, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави шляхом прийняття, зокрема, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, Постанову КМУ №20 від 11.01.2005 р.

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Оформлення та підписання в конкретному випадку Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків слід вважати елементами оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, процедурою реалізації права.

Відповідно до Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу від 13.12.2016 № 3092, від 13.12.2016 № 3093, від 11.01.2017 № 21 заборгованість відповідача погашена за зобов'язаннями квітня 2016 року - грудня 216 року.

Заборгованість, яка утворилася за період січень 2016 року - березень 2016 року відповідачем погашена в повному обсязі виключно грошовими коштами. Тобто, як досліджено судом, на виконання вказівок касаційної інстанції, оплата була здійснена відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених сторонами Спільними протокольними рішеннями.

Судами було встановлено, що ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" невчасно здійснювало розрахунки по оплаті за отримані послуги з розподілу природного газу за вказаний період.

Договором, укладеним між сторонами, встановлений термін виконання зобов'язання за відповідний звітний період.

Як пояснив представник відповідача, заборгованість виникла не з вини ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго". Відповідач самостійно не впливає на своєчасність розрахунків за розподіл природного газу з обєктивних причин, є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів. На підприємстві склалась складна економічна ситуація, яка виникла у зв`язку зі збитковістю послуг з теплопостачання, що підтверджується копією фінансового звіту. Відповідачем проведено часткову оплату боргу за розподіл природного газу на виконання рішення суду у справі №917/497/16.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Для застосування санкцій, передбачених договором та наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, за зобов`язаннями, які компенсує держава, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами Спільними протокольними рішеннями.

Як вірно встановлено місцевим судом, оплата була здійснена відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених сторонами Спільними протокольними рішеннями.

Тому, вимоги позивача про стягнення 295 677,58 грн. 3% річних за період з 01.02.2016 р. по 20.09.2016 р. (включно) та 983 807,63 грн. інфляційних втрат за період лютий - травень 2016 року. є правомірними обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із такими висновками місцевого господарського суду.

Позивачем, також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3 853 565,15 грн. пені за період з 01.02.2016 р. по 20.09.2016 р. (включно).

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі порушення Споживачем строків оплати за даним договором, передбаченого розділом 6 (Порядок розрахунків) договору, із Споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У той час, відповідач звернувся до господарського суду Полтавської області з клопотанням про зменшення розміру стягуваної пені на 90% в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач посилається на те, що заборгованість виникла не з вини відповідача, а саме: відповідач є комунальним підприємством, основним джерелом коштів є надходження від споживачів, серед яких є бюджетні установи та організації, розрахунки яких залежать від бюджетного фінансування; відповідачем проведено часткову оплату боргу за розподіл природного газу на суму 47708925,64 грн. Також, зазначає, що позивачем не доведено факту понесення ним збитків в результаті невиконання відповідачем зобов'язань за договором.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена норма ставить право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття значно та надмірно є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником (пункт 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України).

Згідно з Роз'яснень вказаним у пункті 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім вищевикладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

Суд першої інстанції правомірно врахувавши те, що відповідач є комунальним підприємством та єдиним постачальником послуг централізованого теплопостачання у місті Полтаві, що забезпечує опаленням крім житлових будинків, також і бюджетні організації; враховуючи збитковість господарської діяльності відповідача за 2016 рік та скрутний фінансовий стан підприємства, що підтверджується звітами про фінансові результати та балансом, а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання зобов'язань за договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, дійшов вірного висновку про можливість зменшення розміру пені на 50% та стягнути з відповідача 1926782,58 грн. пені. В решті пені місцевий суд правомірно відмовив.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи лише однієї сторони і не врахував інтереси позивача, спростовуються аналізом суду обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга ПАТ "Полтавагаз" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 08.06.2017 року по справі №917/1006/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 08.06.2017 року по справі №917/1006/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 18.07.2017 р.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.