ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017р. Справа № 914/1033/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю. при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи», м. Київ,

до відповідача ОСОБА_2 комунального автотранспортного підприємства № 1, м. Львів,

про стягнення 1606236,91 грн.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 - представник,

від відповідача: ОСОБА_4 - представник.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи», м. Київ, звернулось до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 комунального автотранспортного підприємства № 1, м. Львів, 437387,36 грн. 3 % річних та 1168894,55 грн. інфляційних. Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Львівської області у справі № 5015/774/12 від 14.05.2012 р., а також нормами ст.ст. 174, 193 ГК України, ст.ст. 11, 509, 526, 598,599, 625 ЦК України. При цьому позивач посилається на те, що відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Позивач зазначає, що згідно з приписами пунктів 5.4. та 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013 р. № 14 за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. За приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав повністю, представник відповідача проти задоволення позову не заперечував.

Позивачем, представником відповідача та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптимум фактор», м. Київ, подано суду клопотання та заяву в порядку ст. 25 ГПК України про заміну позивача у справі його правонаступником, а саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптимум фактор», м. Київ, на підставі Договору факторингу № 09122016/1 від 09.12.2016 р. У задоволенні цього клопотання ухвалою суду відмовлено з мотивів, які наведені в ухвалі.

У судовому засіданні, призначеному на 26.06.2017 р., за клопотанням представників сторін оголошувалась перерва до 11.07.2017 р.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов, з заявлених у ньому підстав, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 625, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на ч. 5 ст. 11 ЦК України, згідно з якою у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, також посилається на рішення Господарського суду Львівської області у справі № 5015/774/ 12 від 14.05.2012 р. та на розяснення, надані у п. 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013 р. № 14, згідно з якими грошове зобовязання може виникати з рішення суду.

Однак, заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 10253461 грн. не виникла з рішення Господарського суду Львівської області у справі № 5015/774/ 12 від 14.05.2012 р. Як вбачається із змісту цього рішення, ним лише підтверджено наявність між сторонами справи № 5015/774/12 правовідносин, які виникли на підставі Договору про закупівлю товарів за державні кошти № 17/12/10 від 14.12.2010 р., внесено у них ясність та визначеність, підтверджено наявність 10253461 грн. заборгованості відповідача перед позивачем. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 10253461 грн. виникла з договору про закупівлю товарів за державні кошти № 17/12/10 від 14.12.2010 р. в силу норм ч. 1 ст. 692, ст. 712 ЦК України. Згаданим рішенням суду встановлено, що 10253461 грн. становить заборгованість відповідача перед позивачем за уже отриманий товар, яка виникла внаслідок порушення ним узгодженого сторонами графіку оплат Громадських ТЗ (додаток № 4 до Договору від 14.12.2010 р.). Таким чином, згаданим рішенням не стягувалась сума попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції, про що йдеться у п. 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013 р. № 14. Позивачем, на підтвердження викладеного у позовній заяві, додано до матеріалів справи копії рішень Господарського суду Львівської області від 14.05.2012 р. у справі № 5015/774/12 та від 20.08.2015 р. № 914/1265/15. Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» у позовній заяві не надано посилань на акти цивільного законодавства, якими б встановлювались випадки, коли б цивільні права і обовязки могли виникати з таких рішень як рішення Господарського суду Львівської області у справі № 5015/774/12 , про що зазначено у ч. 5 ст. 11 ЦК України.

Заяви про зміну підстав позову в порядку ст. 22 ГПК України на адресу суду станом на день вирішення справи № 914/1033/17 не надходило.

Згідно з правовою позицією, висловленою під час розгляду справи № 6-2759цс15 Верховним Судом України (постанова від 20 січня 2016 р.) правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судові витрати у справі на підставі ст. 49 ГПК України слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 36, 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

3. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до ОСОБА_2 апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 14.07.2017 р.

Суддя Бортник О.Ю.