ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Справа № 911/3005/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Корсака В.А.
суддів Сибіги О.М., Данилової М.В.
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.03.2017
у справі № 911/3005/16 Господарського суду Київської області
за первісним позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_5
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
простягнення заборгованості
за зустрічним позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_5
пророзірвання договору поставки

в судовому засіданні взяли участь представники :
- позивачаОСОБА_6
- відповідачаОСОБА_4, ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 678960 грн. - основного боргу, 25352,21 грн. - 3% річних, 43894, 65 грн. - інфляційних втрат, 79135, 06 грн. - пені.

У жовтні 2016 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, в якій просив суд розірвати договір поставки № 01-0105/2015 від 01 травня 2015 року укладений між сторонами у справі.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.11.2016 (суддя Грєхов А.С.) позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підриємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 678960,00 грн. основного боргу, 79135,06 грн. пені, 25352,21 грн. 3% річних, 43894,65 грн. інфляційних втрат, 20000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 12410,13 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 (головуючий Алданова С.О., судді: Мартюк А.І., Зубець Л.П.) рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2016 частково скасувано. Викладено резолютивну частину рішення в такій редакції:

"Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити повністю. Стягнути з Фізичної особи-підриємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підриємця ОСОБА_5 583656 грн. 00 коп. - основного боргу, 79135,06 - пені, 21793,58 грн. - 3% річних, 37733,26 грн. - інфляційних втрат, 17461,17 грн. - витрат на оплату послуг адвоката та 10834,77 грн. судового збору за подання позовної заяви. Стягнути з Фізичної особи-підриємця ОСОБА_5 на користь Фізичної особи-підриємця ОСОБА_4 1925,31 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. В іншій частині первісних позовних вимог відмовити. В задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі".

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами попередніх інстанцій, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувсь до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні первісної позовної заяви, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

11.07.2017 Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 подано пояснення до касаційної скарги, які залучено до матеріалів справи та враховано судом.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 у своєму відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів касатора і просить суд залишити його скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції у даній справі залишити без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 01.05.2015 р. між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір поставки № 01-0105/2015.

Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору, ФОП ОСОБА_5 (надалі - постачальник) зобов'язується протягом строку дії даного договору передати на умовах, передбачених даним договором, посадковий матеріал (саджанці) содової суниці сорту "Аліна", ботанічний таксон суниця Fragaria L (надалі - "Товар"), у власність ФОП ОСОБА_4 (надалі - покупець), а покупець зобов'язується прийняти вищезазначений Товар та оплатити його в строки, в розмірі та на умовах, визначених даним договором.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що надання товару здійснюється частинами (партіями) на підставі відповідного акта приймання передачі товару. В акті приймання-передачі товару зазначається фактична кількість товару, що підлягає поставці за цим Договором, ціна за одиницю товару, загальна вартість товару, яка підлягає поставці у певній партії, що визначається шляхом множення кількості товару на ціну за його одиницю. Форма акта приймання-передачі затверджується додатком № 1 до даного договору.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.08.2015 р. включно (п. 2.1. договору).

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3. договору, товар поставляється та передається постачальником у власність покупця на підставі погоджених сторонами умов поставки окремої партії товару. Постачальник поставляє товар покупцю на умовах Інкотермс 2010 EXW (склад продавця). Місце і умови здійснення відвантаження товару (місцезнаходження поля постачальника): самовивіз з поля ВП НУБіП України НДГ "Ворзель", Київська область, смт. Ворзель, вул. Крупської, 2.

Постачальник гарантує, що товар, який підлягає поставці, є посадковим матеріалом, описаним у п. 1.1. даного договору, належної якості, повністю придатним до його використання за цільовим призначенням, а саме для отримання врожаю садової суниці сорту "Аліна" (п. 4.1. договору).

Згідно п.п. 5.1., 5.1.1. договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у відповідних актах приймання-передачі товару, що є невід'ємною частиною даного договору. Постачальник передає покупцеві складений акт приймання-передачі товару щодо кожної його партії в момент прибуття покупця до складу постачальника з метою завантаження товару на транспортний засіб покупця.

Покупець зобов'язаний підписати наданий у порядку передбаченому у п. 5.1.1. акт приймання-передачі товару після перевірки кількості та якості наданого товару (п.5.1.2. договору).

Ціна за одиницю товару (один саджанець із якісними характеристиками, передбаченими п.1.1. цього договору) становить 12,00 грн. (п. 5.2.1 договору).

Відповідно до п. 5.3. договору, розрахунки між сторонами здійснюються за кожну окрему партію товару, яка передається постачальником у власність покупця.

Згідно з пунктом 5.3.1. договору, покупцеві надається відстрочка в оплаті кожної окремої поставленої партії товару на строк до 30 календарних днів, яка відраховується з моменту (з дати) відвантаження кожної окремої партії, що підтверджується підписанням Акта приймання-передачі.

На виконання умов договору постачальник передав у власність покупця, а покупець прийняв товар у кількості 56580 шт. саджанців на загальну суму 678960,00 грн, що підтверджується актом приймання-передачі товару № 1 від 16.05.2015 р. до договору поставки № 01-0105/2015 від 01.05.2015 р. підписаним між сторонами.

Покупець в порушення своїх договірних зобов'язань розрахунків за поставлений товар своєчасно в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим постачальник звернувся до суду.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 712 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за первісним позовом був наданий акт до договору поставки №01-0105/2015 від 01.05.2015, складений 15.06.2015 та підписаний сторонами у даній справі (а.с. 221). У вказаному акті зазначено, що у 7942 саджанцях, які були передані покупцю за договором поставки №01-0105/2015 від 01.05.2015, виявлені невідповідні якості. Даний факт не заперечувався представником позивача за первісним позовом.

Відповідно до п.п. 5.2.1 договору, ціна за одиницю товару (один саджанець із якісними характеристиками, передбаченими п. 1.1 цього договору) становить 12,00 грн.

Таким чином, вартість неякісного товару, який був переданий постачальником покупцю становить 95304,00 грн. (7942*12=95304,00 грн.).

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного господарського суду щодо проведеної перевірки правильності розрахунку суми основного боргу у розмірі 583656 грн., вважає їх обгрунтованими, арифметично правильними та вважає вірним часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно вимог в частині стягнення з відповідача за первісним позовом 79135,06 грн. - пені, судова колегія зазначає наступне.

Приписами статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини 1 статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 217 ГК України визначено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до статті 230 ГК України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України унормовано, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства,

Пунктом 8.5. договору сторони погодили, що за порушення покупцем строків оплати товару, передбачених даним договором, покупець сплачує, на вимогу постачальника пеню у розмірі 2% фактичної суми заборгованості, (але не більше подвійного розміру облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який нараховується пеня) за кожен день прострочення.

Враховуючи, що апеляційним господарським судом частково задоволено первісні позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу, колегія суддів погоджується з висновками проведеної перевірки правильності розрахунку пені у розмірі 79135,06 грн., вважає їх обгрунтованими, арифметично правильними та вважає вірним задоволення позовних вимог у цій частині.

Стосовно задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача за первісним позовом 21793,58 грн. - 3% річних та 37733,26 грн. - інфляційних втрат, колегія зазначає наступне.

Пунктом 8.7. договору встановлено, що покупець, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також тридцять процентів річних від простроченої суми.

Проте, судова колегія звертає увагу на те, що у своїй позовній заяві позивачем заявлено позовону вимогу про стягнення саме 3% річних, а не передбачені договором 30% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного господарського суду щодо проведеної перевірки правильності розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 21793,58 грн. 3% річних та 37733,26 грн. інфляційних втрат.

Предметом зустрічного позову є вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору поставки № 01-0105/2015 від 01 травня 2015 року укладений між сторонами у справі.

Відповідно до пункту 3.3. Договору, постачальник поставляє товар покупцю на умовах Інкотермс 2010 EXW (склад продавця).

Пунктом 5.1.1. Договору сторони визначили, що постачальник передає покупцеві складений акт приймання-передачі товару щодо кожної його партії в момент прибуття покупця до складу постачальника з метою завантаження товару на транспортний засіб покупця.

Згідно з пунктом 5.1.2. договору, покупець зобов'язаний підписати наданий у порядку передбаченому у п. 5.1.1. Акт приймання-передачі товару після перевірки кількості і якості наданого товару.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, сторони пунктом 8 акта приймання-передачі товару № 1 від 16.05.2015 до договору поставки № 01-0105/2015 від 01.05.2015, підписаного без застережень Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, засвідчили, що останній не має претензій щодо кількості та якості прийнятих саджанців. Позивач за зустрічним позовом прийняв товар за договором поставки без будь-яких зауважень щодо його якості, вимог про надання документів не направляв, отриманий товар не повернув та не відмовився від нього.

Згідно зі статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Приписами статті 626 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 4 статті 673 ЦК України, якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

Відповідно до статті 268 ГК України, якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів.

Пунктом 1 частини 2 статті 678 ЦК України визначено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до статті 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Фізичною особою - підприємецем ОСОБА_4 в зустірчній позовній заяві не доведено належними і допустимими доказами наявність в діях позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) істотного порушення договору, завдання таким істотним порушенням шкоди позивачу, а також не доводено те, що внаслідок реальної завданої шкоди відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Не зазначено, в чому полягає істотність порушення, не зазначно якої конкретно шкоди було завдано позивачу та в чому вона виражена, її розмір, не доведено причинний зв'язок між істотним порушенням договору позивачем за первісним (відповідачем за зустрічним позовом) та завданою йому шкодою, не обґрунтувано, на що підставно розраховував позивач за зустрічним позовом, укладаючи договір, узгоджуючи його умови і чого він значною мірою був позбавлений внаслідок істотного порушення договору відповідачем за зустрічним позовом, не обґрунтував істотність різниці між очікуваним і тим, що в дійсності він отримав і що причиною цього стали дії відповідача за зустрічним позовом.

Протягом дії договору відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) не скористався правом передбаченим статтею 678 ЦК України та не врегулював питання заміни товару неналежної якості або відмови від договору, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надав.

Стосовно доводів скаржниа про відсутність відповідного сертифіката у продавця, судова колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що вказані обставини не стосуються предмету позову та не можуть бути підставою для скасування рішення в межах заявлених вимог.

Колегія вважає зазначені висновки достатньо обґрунтованими та такими, що зроблені у відповідності до вимог діючого законодавства.

Інші доводи викладені в касаційній скарзі також не можуть бути підставою для скасування судових актів у справі, оскільки не спростовують установленого судами та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що судом апеляційної інстанцій дана належна правова оцінка усім обставинам справи, норми матеріального та процесуального права застосовані вірно і передбачені законом підстави для зміни або скасування судових рішень, відсутні.

В своїй касаційній скарзі скаржник фактично просить вирішити питання про достовірність поданих ним доказів, які на його думку, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 у справі № 911/3005/16 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і О.М. Сибіга

М. В. Данилова