РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017Справа №918/264/17

За позовом Фермерського господарства "Переможець"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг"

про визнання договору фінансового лізингу недійсним

Суддя Ярмак О.М.

представники:

від позивача: Зайко К.С. (за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва за підсудністю надійшла позовна заява Фермерського господарства "Переможець" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 918/264/17 та призначено до розгляду на 30.05.2017.

22.05.2017 позивачем подано заяву про зміну предмету позову та додаткові документи на виконання вимог суду.

Ухвалою від 24.05.2017 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 30.05.2017 суд відклав розгляд справи на 20.06.2017.

20.06.2017 судове засідання не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Ярмак О.М. на лікарняному.

У зв'язку з виходом судді Ярмак О.М. з лікарняного справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.07.2017.

В судове засідання 11.07.2017 відповідач уповноваженого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив.

Представник позивача обґрунтував позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову, за якою просив суд визнати недійсним договір № 200021 фінансового лізингу від 26.12.2016, стягнути сплачені на його виконання 120 000,00 грн., а також судові витрати, що складаються з 3 400,00 грн судового збору та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Вказана заява прийнята судом до розгляду як така, що подана в порядку ст. 22 ГПК України, та справа підлягає розгляду по суті з її урахуванням.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" (лізингодавець) та Фермерським господарством "Переможець" (лізингоодержувач) укладено договір № 200021 фінансового лізингу (далі - Договір), за умовами якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1 цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 3.1 Договору, предметом лізингу по даному договору є Комбайн New Holland CX 6090.

У Додатку № 1 до Договору визначено: загальна вартість предмета лізингу - 1 200 000,00 грн, авансований платіж - 50%, комісія за організацію - 120 000,00 грн, комісія за передачу - 36 000,00 грн.

На виконання умов Договору позивачем було сплачено відповідачу 120 000,00 грн (платіжне доручення № 161 від 26.12.2016).

За твердженням позивача, укладений сторонами Договір суперечить чинному законодавству та має бути визнаний недійсним, оскільки на момент його укладення відповідач не мав права надавати такий вид фінансових послуг як фінансовий лізинг у зв'язку з виключенням його з Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі послуги, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом, сторонам спору укладено договір, який за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положеннями ст. 292 ГК України встановлено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносить фінансовий лізинг до категорії фінансових послуг.

Згідно з п.п. 1, 2, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

В силу положень п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції здійснює реєстрацію та веде Державний реєстр фінансових установ, а у визначених нею випадках - реєстри осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, забезпечує ведення загальнодоступної інформаційної бази даних про фінансові установи та визначає перелік і вимоги до документів, що подаються для внесення інформації до зазначених реєстрів та бази даних.

Відповідно до п. 2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 № 21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, з-поміж іншого, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Пунктом 3.5 вказаного Положення визначено, що процедура взяття на облік юридичної особи серед іншого включає внесення інформації про юридичну особу до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (далі - Реєстр), оформлення і видача юридичній особі Довідки.

З аналізу наведених норм вбачається, що для надання послуг фінансового лізингу особа, яка не являється фінансовою установою, повинна перебувати на обліку в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.

Як вбачається з поданих документів, 15.12.2016 розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 3136 постановлено виключити з Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та анулювати Довідку про взяття на облік юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" (копія розпорядження наявна в матеріалах справи).

Вказане розпорядження набрало чинності з дня, наступного за днем його прийняття Нацкомфінпослуг.

Доказів оскарження в судовому порядку рішення Нацкомфінпослуг про виключення з Реєстру та анулювання Довідки в матеріалах справи відсутні.

Обставини виключення Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" з Реєстру, невнесення інформації про відповідача до Реєстру, відсутність у нього статусу фінансової установи ліцензії на надання фінансових послуг, підтверджуються також листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.04.2017 № 2294/16-12.

Описані обставини свідчать про те, що 23.12.2016, тобто на момент укладення договору № 200021 фінансового лізингу Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" було виключено з Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.

Першою - третьою та п'ятою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Оскільки на момент вчинення правочину шляхом укладення договору № 200021 фінансового лізингу юридична особа-відповідач не мала відповідного дозволу на надання послуг фінансового лізингу, адже була виключена з відповідного Реєстру, суд дійшов висновку про порушення відповідачем спеціальної правосуб'єктності, у зв'язку з чим спірний Договір визнається судом недійсним на підставі вище описаного.

Відповідно до приписів ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки на виконання недійсного Договору позивачем сплачено відповідачу комісію за організацію в розмірі 120 000,00 грн відповідно до платіжного доручення № 161 від 26.12.2016, то ці кошти мають бути повернуті позивачу як застосування наслідків недійсності правочину.

Як підсумок викладеному вище, суд вказує, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав їх обґрунтованості.

Відповідачем викладені підставі недійсності у наданому відзиві не спростовано, доказів включення його до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, на час, коли правочин мав бути виконаний, не надано.

Окрім описаних вище вимог, позивач просить стягнути з відповідача 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу, надану йому адвокатом Ромашко Л.Г.

Позивачем на підтвердження надання адвокатських послуг надано суду в копіях: договір про надання правової допомоги від 21.03.2017 з Додатковою угодою № 1, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 852, рахунок на оплату юридичних послуг, платіжне доручення № 198 від 24.03.2017 на суму 10 000,00 грн.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у мiсцi їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації звертаються до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства в порядку ст.ст. 1, 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають стягненню саме витрати на послуги адвоката, що були здійснені.

Дослідивши подані позивачем документи, суд вважає доведеним позивачем належними та достатніми доказами факт понесення витрат на правову допомогу адвоката Ромашко Л.Г. саме в межах цієї справи, тому виплачена останній сума підлягає стягненню з відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

1. Визнати недійсним договір № 200021 фінансового лізингу від 26.12.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" та Фермерським господарством "Переможець".

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг" (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 39, н/п 12, ідентифікаційний код 39873353) на користь Фермерського господарства "Переможець" (35364, Рівненська обл., с. Грушвиця Перша, вул. Шкільна, б. 13, кв. 7, ідентифікаційний номер 333798847) 120 000 (сто двадцять тисяч) грн коштів, сплачених на виконання договору, 10 000 (десять тисяч) грн. витрат на послуги адвоката та 3 400 (три тисячі чотириста) грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.07.2017

Суддя О.М. Ярмак