РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2017Справа №910/7320/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поларт-Інвест»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестконд»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРБО ФІНАНС»

про визнання недійсними договорів №24 та № 24-3 від 04.11.2016

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача Костинчук П.М. (дов. від 03.04.2017);

від відповідача-1 Красовський В.Б. (дов. від 16.05.2017);

від відповідача-2 не з'явився.

встановив :

04.05.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Поларт-Інвест» звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестконд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРБО ФІНАНС» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимога від 04.11.2016 № 24 та № 24-3, укладених між відповідачами 1, 2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестконд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРБО ФІНАНС», є недійсними, оскільки вони не є договорами відступлення права вимоги боргу, а є договорами факторингу, та укладаючи їх ТОВ «Вестконд» надало ТОВ «Фінансова компанія «АРБО ФІНАНС» фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2017 порушено провадження у справі №910/7320/17, розгляд справи призначено на 06.06.2017.

01.06.2017 відповідач-1 через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оспорювані договори відносяться до договорів відступлення права вимоги та стосуються договірної передачі зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, а тому доводи позивача про те, що вказані договори є договорами факторингу є надуманими та безпідставними.

Також відповідач зазначав, що оспорювані договори вже були предметом судового розгляду та рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/991/16 Тбуло відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Поларт-Інвест».

06.06.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.06.2017 у зв'язку із неявкою представника відповідача-2, невиконанням ним вимог ухвали суду від 11.05.2017, а також необхідністю витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 06.07.2017.

06.07.2017 представник відповідача-1 через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про фіксування судового процесу.

Крім того 06.07.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові пояснення по справі.

У судове засідання 06.07.2017 з'явилися представники позивача та відповідача-1, надали пояснення по суті справи.

Представник відповідача-2 у судове засідання 06.07.2017 не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

При цьому, відповідно до п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 06.07.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення

Розглянувши матеріали справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Як вбачається з рішення господарського суду Волинської області від 31.01.2017 у справі №903/991/16, залишеного без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2017, 27.01.2006 між закритим акціонерним товариством «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер» (позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4.

В забезпечення зобов'язання, що випливають з кредитного договору, 27.01.2006між закритим акціонерним товариством «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер» (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, який був посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А., зареєстрований в реєстрі за №236.

Згідно рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2014 у справі №5004/2042/11, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Луцьккондитер» перед публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» за кредитним договором №4-4 від 27.01.2006 в сумі 45 380 000,61 грн., в тому числі заборгованість: за кредитом - 32 524 023,24 грн., за процентами - 6 839 720,44 грн., пеня за несплату кредиту - 3 971 566,74 грн., пеня за несплату процентів - 330 618,31 грн., інфляційні втрати - 87 326,95 грн., комісійна винагорода - 311 503,37 грн., 3% річних за несплату кредиту - 1 205 101,98 грн., 3% річних за несплату процентів - 110 139,58 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №236 від 27.01.2006, укладеного між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ ВКФ «Луцьккондитер», а саме: будівлю цукеркового і карамельного цеху (літера М-2) загальною площею 3887, 4 кв.м; спец'обєкт (адмінкорпус) (літера A-З) загальною площею 1432, 5 кв.м; будівлю центрального складу (літера Н-1) загальною площею 825,2 кв.м.; будівлю роздрібного цеху (літера Д-1) загальною площею 748, 2 кв.м.; вагову (літера Р-І) загальною площею 83, 7 кв.м.; газорозподільний пункт ГРП (літера И-1) загальною площею 21, 1 кв.м.; будівлю гаража (літера К-1) загальною площею 65, 7 кв.м.; будівлю механічної майстерні (літера И1-1), загальною площею 443, 9 кв.м.; будівлю бісквітного цеху (літера И2-1) загальною площею 457, 5 кв.м.; будівлю складу сировини (літера В-1) загальною площею 303, 8 кв.м.; гараж (літера д) загальною площею 42, 2 кв.м.; будівлю трансформаторної (літера Л-1) загальною площею 52, 2 кв.м.; будівлю компресорної (повітр.) (літера С-1) загальною площею 252, 0 кв.м.; будівлю складу сировини (літера м-2) загальною площею 331,6 кв.м.; будівлю котельні (літера 6-2) загальною площею 570, 9 кв.м.; будівлю нового бісквітного цеху (літера Б-2) загальною площею 2474, 4 кв.м. та знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а і належить на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю «Поларт-Інвест», шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Також встановлено початкову ціну продажу вказаного предмета іпотеки згідно з експертним висновком суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Українська експертна група» в розмірі 18 057 988 грн.

04.11.2016 між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги №39/391, згідно з умовами якого банком було відступлено право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4 від 27.01.2006, укладеним між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер», разом з додатковими договорами щодо змін і доповнень до основного договору, а саме: №1 від 15.11.2006; №4 від 24.12.2007; №6 від 23.06.2008; №8 від 18.02.2009; №9 від 28.05.2009.

Також, 04.11.2016 між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги №39/391-1(відступлення прав вимоги за іпотечним договором).

ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» здійснило розрахунок з ПАТ «Промінвестбанк» за відчуження останнім прав вимоги боргу за вищевказаним кредитним договором та всіма договорами, що забезпечували виконання такого договору, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 04.11.2016.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 04.11.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» (первісний кредитор) та ТОВ «Вестконд» (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги №24, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» відступило ТОВ «Вестконд» право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4 від 27.01.2006, разом з додатковими договорами до нього.

Крім того, 04.11.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Вестконд» (новий іпотекодержатель) було укладено договір відступлення права вимоги №24-3 від 04.11.2016 (за іпотечним договором), відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки від 27.01.2006, посвідченим Ариванюк Н.А., приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу, за реєстровим № 236, разом із договорами про внесення змін.

Повідомленням від 10.11.2016 ТОВ «Вестконд» повідомило позивача, що 04.11.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» та ТОВ «Вестконд» було укладено договори про відступлення права вимоги за тим же кредитним та іпотечним договорами, а саме: договір про відступлення права вимоги №24 за кредитним договором від 27.01.2006 (предметом такого правочину згідно п.1.1. стало відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги за кредитним договором про відкриття мультивідновлювальної кредитної лінії №4-4 від 27.01.2006); договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №24-3 (відповідно до п.1.1. якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки №236 від 27.01.2006).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірні договори фактично є договорами факторингу, які укладено з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, положень ст. 1079 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач-1 не був та не є фінансовою установою.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладені між сторонами (відповідачами 1 та 2) договори відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки за вказаними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договорів відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

З норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином відсутні підстави вважати що спірні договори є договорами факторингу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 11.04.2017 у справі №904/3402/16, від 28.03.2017 у справі №908/1977/16, від 01.02.2017 у справі №922/5334/15, від 09.11.2016 у справі №910/9596/16.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Оспорювані правочини є договорами відступлення права вимоги, які регулюються нормами ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України не є ані договорами факторингу, ані фінансовими послугами.

Чинне законодавство України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем-1 спірного договору.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, та враховуючи, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови оспорюваних договорів суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а також враховуючи, що спірні договори про відступлення права вимоги від 04.11.2016 № 24 та № 24-3 є договорами про відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання їх недійсними.

Отже, з огляду на все вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складене та підписане 11.07.2017.

Суддя В.О. Демидов