РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"17" липня 2017 р. Справа № 903/314/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Розізнана І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій "

на рішення господарського суду Волинської області від 29.05.2017 р.

у справі № 903/314/17 (суддя Шум М.С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій "

за участю, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації

про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладанні договору

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_4

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 29.05.2017 р. у справі № 903/314/17 задоволено позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладанні договору.

Спірні пункти договору №14/03/17-1 від 14.03.2017р. про надання автостанційних послуг, а саме: 2.1.14, 2.4.3, 3.1, 3.4, 3.5, 4.2.1, 4.2.3, 4.4 - викладено в редакції позивача. Вирішено не доповнювати договір №14/03/17-1 від 14.03.2017р. про надання автостанційних послуг наступними пунктами: 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 3.7, 4.2.4.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - 1600 грн. судового збору.

При винесенні вказаного рішення місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до ст.32 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, укладення договору між перевізником та власником автостанції є обов'язковим на підставі закону. Взявши до уваги відсутність заперечень відповідача, суд розцінив позицію позивача щодо спірних пунктів договору обґрунтованою та дійшов висновку про задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2 в повному обсязі.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким визнати укладеним договір про надання автостанційних послуг №14/03/17-1 від 14.03.2017р. із протоколом розбіжностей ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" від 29.03.2017р. (а.с.130-131).

Скаржник зокрема зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" посилається на те, що суд безпідставно не включив до договору пункти 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, так як дані пункти кореспондуються із Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту і внесення даних положень до договору сприятиме підвищенню безпеки пасажирів на автостанції.

Безпідставною апелянт вважає також відмову суду у внесенні до умов договору пунктів 3.6, 3.7, 4.2.4, вказує на практичну необхідність забезпечити дисципліну виконання своїх обов'язків перевізником, а також приведення договору у відповідність до принципів розумності та справедливості.

Крім того зазначає, що запропонована ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" редакція пунктів п. 2.1.14, 3.1, 4.2.1, 4.2.3, 4.4, відповідає законодавству, звичаям ділового обороту та дозволить автостанції уникнути надмірних витрат.

З огляду на наведені вище доводи, відповідач вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що потягнуло прийняття необґрунтованого та незаконного рішення, просить апеляційну скаргу задоволити, визнати укладеним договір №14/03/17-1 від 14.03.2017р. у редакції протоколу розбіжностей ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій".

Від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій", відповідно до якого позивач просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

ФОП ОСОБА_2 вказує, що спірні п.п. 2.1.14, 2.4.3, 3.1, 3.4, 3.5, 4.2.1, 4.2.3, 4.4 підлягають викладенню в редакції позивача, а п.п.2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 3.7, 4.2.4 не підлягають включенню до договору №14/03/17-1 від 14.03.2017р. Зазначає, що вирішення розбіжностей на користь позивача дозволить привести договір у відповідність до вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій, Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові. Мотиви якими відповідач обґрунтовує викладення договору у запропонованій ним редакції фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вважає необґрунтованими та такими, що засновані на неправильному тлумаченні норм права.

В судове засідання 17 липня 2017 року з'явився представник позивача. Представник відповідача та представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації не реалізували процесуальне право на участь у засіданні.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача та представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача Департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є суб'єктом підприємницької діяльності, що здійснює перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування.

09.02.2017 між ФОП ОСОБА_2 (перевізник) та Департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації (організатор) укладено договір про організацію перевезень пасажирів №2510, відповідно до умов якого організатор надав перевізнику право здійснювати перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування оборотному рейсі (рейсах) Лобна - Луцьк (через Любешів), а перевізник зобов'язався здійснювати перевезення пасажирів на умовах, визначених Договором (а.с. 23-25).

Відповідно до п. 2.2.4 Договору перевізник укладає з власниками автостанцій (автовокзалів) договори про продаж квитків і надання обов'язкових послуг. Договори повинні передбачати відповідальність перевізника та власника автостанції (автовокзалу) за невиконання чи неналежне виконання умов договору, несвоєчасність розрахунків за виконані ним роботи.

14.03.2017р. на виконання п.2.2.4 вищезазначеного договору позивачем на адресу ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" було надіслано проект договору про надання автостанційних послуг №14/03/17-1 від 14.03.2017р. (а.с. 18-22).

01.04.2017р. на адресу ФОП ОСОБА_2 від ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" надійшов лист №181/2 від 29.03.2017р. (а.с.29), до якого було додано підписаний відповідачем договір, з протоколом розбіжностей, а також протокол розбіжностей до договору №14/03/17-1 від 29.03.2017р. у 2 екземплярах.

Позивачем відповідно до ч. 5 ст. 181 ГК України погоджено пункт 2.3.3 договору №14/03/17-1 від 29.03.2017р. в редакції протоколу розбіжностей відповідача від 29.03.2017р., про що листом №03/04/17-1 від 03.04.2017р. повідомлено ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" (а.с.38). Водночас, позивач не погодився із запропонованою відповідачем новою редакцією пунктів 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 3.7, 4.2.4, зміною існуючої редакції п.п.2.1.14, 3.1, 4.2.1, 4.2.3, 4.4, та вилученням із договору пунктів 2.4.3, 3.4, 3.5, що стало причиною звернення до суду.

Колегія суддів, розглядаючи позовні вимоги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Предметом даного спору є вимоги перевізника до автостанції про врегулювання розбіжностей за договором про надання автостанційних послуг.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

За змістом ч. 1 ст. 32 Закону України "Про автомобільний транспорт" відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів (ч. 2 ст. 32 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію (ч. 3 ст. 32 Закону України "Про автомобільний транспорт").

У відповідності з п. 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.97 N 176, перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури.

Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури.

Колегія суддів констатує, що законодавством встановлено обов'язкове укладення договору між власником автостанції та перевізником.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції, приймає до уваги наступні положення законів та підзаконних нормативно-правових актів.

Ч. 1 ст. 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 11 ЦК України унормовано підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.3 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 13 ЦК України встановлено межі здійснення цивільних прав. Відповідно до ч.1-6 ст.13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Зі змісту положень ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, за ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Крім цього, статтею 649 ЦК України унормовано вирішення переддоговірних спорів. Частиною 1 ст. 649 ЦК України передбачено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Із зазначеного вбачається, що у випадку недосягнення згоди між учасниками господарських відносин щодо окремих умов договору, укладення якого в силу закону є обов'язковим для сторін і його зміст нормативно-правовими актами рекомендовано викласти на основі примірного договору, рішення щодо змісту спірних пунктів такого договору має приймати суд. При цьому, вирішуючи такий переддоговірний спір суд має перевірити, чи відповідає кожен спірний пункт Примірному договору. Якщо запропоновані умови не передбачені Примірним договором, і сторони не дійшли згоди щодо них, суду слід перевірити чи відповідають ці умови вимогам цивільно-правових актів і залежно від встановленого прийняти судове рішення щодо можливості включення такої умови до спірного договору.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 860 від 30.11.2010 року затверджено Примірну форму договору про надання послуг автостанцією перевізникові, предметом якого є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій (автовокзалів) комплексу обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інших послуг відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і Правил.

Колегія суддів, аналізуючи запропоновані сторонами варіанти викладення окремих пунктів договору, зазначає наступне.

Відповідач пропонує викласти п. 2.1.14 у наступній редакції: Перераховувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу перевізникові за вирахуванням коштів за обов'язкові послуги Підприємства, за кожні 10-ть днів протягом двох банківських днів.

Пункт 2.1.14 в редакції позивача: перераховувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу перевізникові не пізніше п'яти днів з дня відправлення відповідного рейсу, за вирахуванням коштів за обов'язкові послуги підприємства.

Відповідно до п. 2.1.6 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 860 від 30.11.2010 року перераховування коштів від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу Перевізникові не пізніше п'яти днів з дня відправлення відповідного рейсу, за вирахуванням коштів за обов'язкові послуги власника автостанції.

Крім того, п.п. 4.4, 5.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010 року передбачено, що власник зобов'язаний перераховувати перевізникові сумарну вартість проїзду за реалізовані через каси автостанцій квитки та вартість перевезення багажу (за вирахуванням плати за обов'язкові послуги) у строк, передбачений договором між ними, але не пізніше п'яти банківських днів з дня відправлення відповідного рейсу. На обумовлений сторонами строк договором визначаються, зокрема, строки перерахування автостанцією коштів від продажу квитків згідно з пунктом 4.4 розділу IV цього Порядку, розмір неустойки за кожний день прострочення перерахунку.

Колегія суддів доходить висновку про необхідність затвердження п.2.1.14 у редакції позивача, з огляду на його цілковиту відповідність приписам нормативних актів.

Пункт 2.3.10.1 "Зобов'язання водіїв" в редакції відповідача викладено наступним чином:

По прибуттю автобуса на АС виконувати розпорядження та вказівки персоналу автостанції з питань організації перевезень і безпеки та дотримуватись "Правил надання послуг пасажирського автотранспорту", інших нормативних документів.

Колегія суддів не вбачає підстав для включення вказаного пункту до договору, оскільки згідно ст. 30 Закону України "Про автомобільний транспорт", п.п. 1, 7, 16 п. 145 Правил саме на перевізника покладені зобов'язання забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечувати їх своєчасну подачу для посадки пасажирів і відправлення; виконувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху та правил технічної експлуатації транспортних засобів.

Пункт 2.3.10.2 у редакції відповідача наведено в наступній редакції:

Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не зупиняти автобус в недозволеному на це місці та не допускати підбору пасажирів без квитків на території автостанцій.

Редакція відповідача п.2.3.10.2 не приймається колегією суддів, оскільки, в даному випадку примірною формою договору при укладенні договору про надання послуг автостанцією перевізникові передбачено визначення обов'язків власника та перевізника, а обов'язки і права водія врегульовані п. 147, 148 Правил, зокрема, п. 147 Правил передбачено, що водій автобуса зобов'язаний перевіряти під час посадки на приміському або міжміському маршрутах наявність в осіб квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а п. 148 Правил визначено його право перевіряти під час посадки в автобус на приміських, міжміських та міжнародних маршрутах наявність квитків на проїзд і квитанцій на перевезення багажу.

Водночас, п. 115 Правил та п. 7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. № 565, передбачено право водія здійснювати продаж квитків після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

Згідно з п. 1 Правил останні є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Пункт 2.3.10.3. Зобов'язання водіїв у редакції відповідача:

Перевезення пасажирів здійснювати згідно встановленого розкладу руху на закріпленому маршруті та забезпечувати збереження багажу і обслуговування пасажирів на всьому маршруті згідно "Правил надання послуг пасажирського автотранспорту".

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави включення до договору про надання автостанційних послуг, яким визначені правовідносини підприємства автобусних станцій з перевізником, окремих зобов'язань водія, оскільки ці обов'язки детально врегульовані п. 37, 147, 148, 149 Правил і є обов'язковими для виконання.

Пункт 2.3.10.4. Зобов'язання водіїв у редакції відповідача:

В разі неможливості виконання рейсу з технічних або інших поважних причин повідомляти підприємство не пізніше ніж за 24 години до відправлення автобуса.

Відповідно до п. 2.3.4 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, перевізник зобов'язаний у разі неможливості виконати рейс невідкладно сповістити про це Власника автостанції письмово чи за допомогою засобів зв'язку.

Крім того, п. 2.3.5 Договору, погодженого обома сторонами, визначено, що у разі неможливості виконати рейс з технічних чи інших причин, перевізник зобов'язаний невідкладно сповістити про це підприємство письмово чи за допомогою засобів зв'язку. Таким чином, указане питання врегульовано сторонами договору

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що перекладення обов'язків перевізника на водія, є недоцільним та таким, що не відповідає приписам законодавства.

Пункт 2.3.10.5. Зобов'язання водіїв у редакції відповідача:

Забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність автобуса.

Колегія суддів не погоджується з запропонованою відповідачем редакцією п.2.3.10.5, з огляду на таке.

Статтею 30 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов'язаний забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки чи місця призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу.

Згідно п. 35, 37 Правил перевізник самостійно забезпечує у повному обсязі перевезення пасажирів відповідно до умов договору про організацію перевезень або дозволу, в тому числі резервними автобусами, на випадок виходу автобуса з ладу чи збільшення пасажиропотоку. Надання послуг пасажирського автомобільного транспорту у разі виходу з ладу автобуса (припинення перевезення через настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події) приміського чи міжміського сполучення водій здійснює пересадку пасажирів в інший автобус, яким пасажири будуть доставлені до найближчої автостанції чи кінцевого пункту призначення. У такому разі на приміському маршруті пасажиру повертається повна, а на міжміському невикористана вартість квитка. Перевізник організовує подальшу поїздку пасажирів.

Оплата послуг перевізника з попутного перевезення пасажирів до найближчої автостанції у міжміському сполученні здійснюється за рахунок коштів перевізника, під час рейсу якого відбулася пересадка пасажирів.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним перекладення обов'язків перевізника на водія.

Пункти 2.4.3, 3.4, 3.5 відповідач пропонує виключити з договору №14/03/17-1 від 14.03.2017 року про надання автостанційних послуг.

Вказані пункти в редакції позивача:

П.2.4.3.Здійснювати продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково- касової відомості;

П.3.4. У разі продажу квитків водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього Договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку;

П.3.5. Порядок фіксації кількості квитків, проданих водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості, встановлюється за домовленістю сторін.

Колегія суддів доходить висновку, що 2.4.3, 3.4, 3.5 підлягають викладенню у редакції позивача, оскільки, як вже було зазначено вище, можливість здійснення водієм продажу квитків після закриття квитково-касової відомості передбачено п.п. 2.4.3, 3.3 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, а в силу імперативних приписів ст.ст.179, 184 ГК України сторони можуть змінювати окремі умови примірних договорів лише за взаємною згодою. Враховуючи відсутність такої згоди, умови договору підлягають викладенню відповідно до Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 860 від 30.11.2010 року.

Пункт 3.1 в редакції відповідача: Перевізник доручає Підприємству організувати продаж квитків на зазначені маршрути, які обслуговує Перевізник.

Пункт 3.1. в редакції позивача:

Перевізник доручає підприємству організувати продаж квитків на зазначені маршрути, які обслуговує перевізник терміном на один рік з наступним письмовим погодженням цього права на наступний рік щороку до 14 березня. При цьому підприємство із загальної суми від реалізації квитків по тарифу на проїзд за перевезення пасажирів сплачує страховій компанії суми страхових внесків, згідно окремого договору. Грошові кошти в розмірі 90% від суми, що залишилася підлягають перерахуванню на розрахунковий рахунок перевізника.

Згідно п. 5.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, у договорі, на обумовлений сторонами строк, визначаються: перелік та обсяг обов'язкових та інших послуг, що надаються автостанцією перевізникові, вартість обов'язкових послуг у відсотках від загальної суми вартості проїзду від реалізованих через каси автостанцією квитків та порядок проведення розрахунків.

Крім того, відповідно до п.115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно.

Отже, враховуючи, що п.5.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, передбачено обов'язкове зазначення у договорі вартості обов'язкових послуг, а також порядку проведення розрахунків та беручи до уваги можливість перевізника самостійно здійснювати продаж квитків, колегія суддів доходить висновку про необхідність викладення пункту 3.1 у редакції позивача.

Пункт 3.6. в редакції відповідача:

Витрати, пов'язані із банківським обслуговуванням і інкасацією виручки, покладаються на перевізника.

Відповідно до пункту 2.8 постанови Правління НБУ №637 від 15.12.2004 року "Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб. За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства (підприємця) може здаватися до операторів поштового зв'язку та небанківських фінансових установ, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку. Здавання готівкової виручки (готівки) здійснюється самостійно (у тому числі із застосуванням платіжних пристроїв та через пункти приймання готівки) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством надано право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів. Здавання готівкової виручки (готівки) може здійснюватися для зарахування на будь-який банківський рахунок підприємства (підприємця) на його вибір.

Таким чином, здавання готівки в банк є частиною господарської діяльності будь-якого суб'єкта господарювання, яка здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Цей обов'язок покладається на сам суб'єкт господарювання, який зобов'язується здавати надмірну готівку в банк, а форма (порядок) здавання обирається ним у довільному порядку.

Пункт 3.7 в редакції відповідача:

Доходи за перевезення багажу від реалізованих касових квитків розподіляються порівну.

Згідно п. 4.1, 4.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, вартість обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначається у відсотках від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси автостанцій власника квитків та вартості перевезення багажу на автобуси відповідного перевізника. Вартість обов'язкових послуг визначається за договором перевізника з власником, але не може бути вищою від вартості, розрахованої за цим Порядком.

Відповідач розрахунок вартості обов'язкових послуг, що надаються перевізникові, обрахованого відповідно до розділу IV Порядку, не навів, доводів позивача наведених у позовній заяві, відзиві на апеляційну скаргу не спростував, з огляду на що, колегія суддів пункт 3.7 в редакції відповідача відхиляє.

Пункти 4.2.1. та 4.2.3 у редакції відповідача:

Пункт 4.2.1 - за зрив рейсу без попередження відповідно до підпункту 2.3.5. п.2.3 цього договору та за відсутності форс - мажорних обставин: - у приміському сполученні - 5 грн., у міжміському сполученні - 10 грн.

Пункт 4.2.3 - за зміну класу рухомого складу, про яку не було повідомлено відповідно до п.п.2.3.2 пункту 2.3. цього Договору - 20грн.

Пункти 4.2.1. та 4.2.3 у редакції позивача:

Пункт 4.2.1 - за зрив рейсу без попередження відповідно до підпункту 2.3.5 пункту 2.3 цього Договору та за відсутності форс-мажорних обставин:

- у приміському сполученні - 5 грн.;

- у міжміському сполученні - 10 грн.

Пункт 4.2.3. - за зміну класу рухомого складу, про яку не було повідомлено відповідно до підпункту 2.3.2 пункту 2.3 цього Договору - 10 грн.

Колегія суддів відмовляє у прийнятті пунктів П. 4.2.1. та 4.2.3 договору у редакції відповідача, оскільки останнім не надано суду документального підтвердження величини збитків від зриву рейсу, або внаслідок зміни класу рухомого складу, водночас беручи до уваги баланс інтересів сторін правочину, а також враховуючи відсутність зацікавленості перевізника у зриві рейсу за відсутності форс - мажорних обставин, суд апеляційної інстанції залишає п. 4.2.1, 4.2.3 в редакції позивача.

П. 4.2.4 в Редакції відповідача:

За підбір безквиткових пасажирів та їх самовільне обслуговування водієм автобуса на території автостанції: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20,00 грн. в автобусах міжміського сполучення за кожного пасажира, 30,00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира.

ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" вказану редакцію обґрунтовує необхідністю забезпечити дисципліну виконання обов'язків перевізником.

Вказаний пункт не підлягає включенню, оскільки Законом України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що здійснення контролю за додержанням перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт покладено на уповноважені державні органи.

Положеннями п. 14 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що у разі відсутності у пасажирів квитків, автостанція має право подати письмову заяву про порушення перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт, яка розглядається уповноваженими державними органами по суті та виноситься припис про усунення порушень.

Крім того, можливість здійснення водієм продажу квитків після закриття квитково-касової відомості передбачено пунктом 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176, а також пунктом 2.1.2. Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. № 565, тому вказаний пункт в редакції відповідача не підлягає включенню до договору №14/03/17-1 від 14.03.2017р. про надання автостанційних послуг.

П 4.4. Редакція відповідача:

Штрафні санкції по підсумкам кожного місяця можуть утримуватись Підприємством з виручки Перевізника на підставі доповідних адміністрації АС, чи актів перевірок, складених на підставі записів камер відеоспостереження або записів в шляховій документації водія. Реєстр таких актів кожні 10 днів вивішується в диспетчерській автостанцій Підприємства для ознайомлення водіїв і Перевізників та погодження сум штрафних санкцій. Відсутність обґрунтованих письмових зауважень Перевізника до моменту здійснення остаточних розрахунків за поточний місяць між Сторонами Договору є згодою на утримання санкцій.

П 4.4. Редакція позивача:

Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього Договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Колегія суддів відхиляє редакцію відповідача з огляду на положення п. 4.4 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, згідно з яким передбачено, що штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Посилання відповідача, як на підставу викладення спірного пункту у запропонованій ним редакції, на ст.ст.526, 534, 549, 550 ЦК України та ст.218, ч.1 ст.222 ГК України не береться судом до уваги, оскільки засноване на власному, невірному тлумаченні вказаних норм законодавства.

Відтак, скаржник, відповідно до вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.49 ГПК.

Керуючись ст.ст. 99,101,103-105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 29.05.2017 р. у справі № 903/314/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" - без задоволення.

2. Справу №903/314/17 повернути в господарський суд Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Розізнана І.В.