РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"17" липня 2017 р. Справа № 906/71/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай"

на рішення господарського суду Житомирської області від 31.03.2017р.

у справі № 906/71/17 (суддя Гансецький В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голденкерн"

до відповідача ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай"

про стягнення 518614,89 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 31.03.2017 р. у справі № 906/71/17 було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" до відповідача ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" про стягнення 518614,89 грн.

При винесені рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного.

11.03.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" та ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю "Урожай" було укладено Договір № 11/03/15 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції, згідно якого виконавець зобов'язався виконати роботи з вирощування врожаю насіння голозерного гарбуза (надалі "гарбуз") згідно переліку та технологічних вимог, вказаних у додатку № 1 до дійсного договору, на площі не меншій, ніж вказана в додатку № 1 до дійсного договору, і передати вирощений врожай замовнику, а замовник зобов'язався зібрати вирощену сільськогосподарську продукцію та оплатити вартість врожаю в порядку і на умовах, визначених дійсним договором.

Позивачем, на виконання Договору у травні 2015 року було надано відповідачу посівний матеріал, а саме насіння гарбуза у кількості 1600 кг., що підтверджується видатковою накладною № ГЛ-0000025 від 06.05.15р. (а.с.12) та довіреністю № 76 від 06.05.15р. (а.с.13). Але в порушення умов договору відповідач до 01.11.15р. не виконав свої зобов'язання щодо сплати позивачу вартості посівного матеріалу, у зв'язку з чим станом на 02.11.15р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за посівний матеріал у розмірі, який складає еквівалент 29600,00 євро (1600 кг. х 18,5 євро)(а.с.4).

Також, згідно даних позивача, відповідачем на виконання умов цього ж договору після збору врожаю у жовтні 2015 року було передано позивачу 37795 кг вологого насіння гарбуза, що підтверджується видатковою накладною № 287 від 28.10.15р. (а.с.4,14).

Позивач зазначив, що станом на 28.10.15р. офіційний курс НБУ стосовно валюти євро складав 25,28 грн. за 1 євро та, що загальна вартість зібраного врожаю, яка підлягала сплаті позивачем на користь відповідача склала 477728,80 грн.)(37795 кг. х 0,5 євро х 25,28 грн.).

Матеріали справи свідчать, що позивач свої договірні зобов'язання щодо оплати вартості зібраного врожаю виконав у повному обсязі, сплативши на рахунок відповідача 477728,80 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 1388 від 12.11.15р., №1400 від 16.11.15р. (а.с.15,16).

Згідно даних позивача, відповідач свої договірні зобов'язання щодо сплати вартості посівного матеріалу виконав частково на суму 366760,00 грн., що на день здійснення платежу згідно офіційного курсу НБУ стосовно валюти євро (1 євро = 24,58 грн.) складало еквівалент 14921,07 євро. При цьому зазначив, що несплаченою відповідачем залишилась частина посівного матеріалу на суму, еквівалент якої в іноземній валюті складає 14678,93 євро (29600,00 євро - 14921,07 євро)(а.с.4,26).

Позивач, обґрунтовуючи свою позовну вимогу про стягнення з відповідача боргу по сплаті вартості посівного матеріалу згідно договору № 11/03/15 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 11.03.15р., зазначив, що станом на 11.01.17р. сума боргу становить еквівалент 14678,93 євро, що згідно офіційного курсу НБУ до валюти євро на вказану дату (1 євро = 28,72 грн.) становить 421578,87 грн. (а.с.4).

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на день прийняття рішення у справі становить 421578,87 грн., що підтверджується довідками позивача: від 02.02.17р., від 30.03.17р. (а.с.23,46), підписаним позивачем актом звірки взаємних розрахунків станом на 23.01.17р. (а.с.26) та іншими матеріалами справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Урожай" звернувся з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського сулу Житомирської області від 31.03.2017 р. у справі № 906/71/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Відповідач не заперечує факт поставки позивачем на користь відповідача посівного матеріалу згідно видаткової накладної № ГЛ-0000025 від 06.05.2015р. та наявність грошових зобов'язань щодо оплати вказаного матеріалу в сумі 421578 грн. 87 коп.

Разом з тим відповідач має зустрічні однорідні грошові вимоги до позивача, що перевищують заявлену до стягнення суму.

Зокрема, як зазначив сам позивач, 28.10.2015р. відповідач поставив згідно видаткової накладної № 287 сільськогосподарську продукцію на суму 477728 грн. 80 коп., яка була оплачена позивачем у повному обсязі.

В подальшому відповідач, згідно видаткової накладної накладні № 241 та № 242 від 14.09.2016р. та від 15.09.2016р. поставив на користь позивача сільськогосподарську продукцію на загальну суму 437729 грн. 25 коп., яку позивач до цього часу не оплатив.

Окрім вищевказаних видаткових накладних, поставка продукції була оформлена товарно-транспортними накладними від 14.09.2016р. та від 15.09.2016р.

Не дивлячись на те, що поставлена відповідачем згідно вищевказаних первинних документів була прийнята позивачем без зауважень та оприбуткована в повному обсязі, позивач до 30.03.2017р. включно відмовлявся підписати з свого боку вказану первинну документацію, посилаючись на наявність заборгованості у іншої пов'язаної з відповідачем юридичної особи -ТОВ «ЧУДІНВ-АГРО-1».

30.03.2017р. позивач повернув підписані з свого боку первинні документи та уклав з відповідачем договір про взаємозалік зустрічних однорідних вимог в рамках договору № 11/03/15 від 11.03.2015р., чим остаточно підтвердив відсутність у відповідача заборгованості щодо оплати поставленого посівного матеріалу та зобов'язань щодо сплати пені.

Враховуючи вищевказане та приймаючи до уваги відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем станом на 31.03.2017р., відповідач вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для стягнення неіснуючої у відповідача заборгованість та пені, а тому

Враховуючи вищевказане відповідач вважає, що оскаржуване судове рішення було прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що в свою чергу призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права,' зокрема ст.ст. 526, 530 ЦК України щодо застосування наслідків порушення зобов'язань, якого не мало місця в дійсності а тому просить скасувати оскаржене рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" не скористалося своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

В судове засідання 17.07.2017р. представники сторін не зявилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі (а. с. 143-144), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе закінчувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 11.03.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" (замовник) та ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю "Урожай" (виконавець) було укладено Договір № 11/03/15 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції (далі - Договір) (а. с. 9-11).

Відповідно до п. 1.1 Договору виконавець зобов'язався виконати роботи з вирощування врожаю насіння голозерного гарбуза (надалі "гарбуз") згідно переліку та технологічних вимог, вказаних у додатку № 1 до дійсного договору, на площі не меншій, ніж вказана в додатку № 1 до дійсного договору, і передати вирощений врожай замовнику, а замовник зобов'язався зібрати вирощену сільськогосподарську продукцію та оплатити вартість врожаю в порядку і на умовах, визначених дійсним договором.

Згідно п. 2.1 Договору, ціна вирощеної продукції насіння гарбуза, яку замовник зобов'язаний сплатити виконавцю, становить 0,5 євро за 1 кілограм залікової ваги зібраного вологого насіння гарбуза з урахуванням ПДВ. Під терміном "залікова вага" розуміється вага "нетто", яка фіксується на вагах виконавця одразу після завантаження автомобіля та причіпа на полі сирим гарбузовим насінням - зменшена на 12,5% (баластна рідина та домішки).

Відповідно до п. 2.2 Договору, грошові зобов'язання, передбачені дійсним договором, еквівалент яких вказаний у іноземній валюті, визначаються і сплачуються в національній валюті України за курсом Національного Банку України на день оплати.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що замовник оплачує вирощену продукцію частинами за кожну партію зібраного, зваженого та вивезеного врожаю протягом п'яти банківських днів з моменту збору відповідної партії врожаю сільськогосподарської продукції та підписання уповноваженими представниками сторін акту (протоколу) зважування та накладної (товарно-транспортної накладної) за умови, якщо розбіжності між зважуванням та контрольним зважування знаходяться в допустимих межах (п.3.15).

Відповідно до п. 3.1 Договору, з метою забезпечення виконання робіт замовник передає, як товарний кредит, виконавцю посівний матеріал гарбуза у кількості 1600 кілограмів.

Згідно з п. 3.4 Договору вартість посівного матеріалу становить 18,5 євро за 1 кілограм насіння з урахуванням ПДВ. Вартість посівного матеріалу підлягає оплаті виконавцем замовнику незалежно від результатів вирощування (наявності чи відсутності врожаю, врожайності тощо) до 01.11.2015 р.

Як вбачається із видаткової накладної № ГЛ-0000025 від 06.05.2015р. позивач поставив відповідачу насіння гарбуза у кількості 1600 кг. (а. с. 12).

Про те, відповідач до 01.11.2015р. не виконав свої зобов'язання щодо сплати позивачу вартості посівного матеріалу, у зв'язку з чим станом на 02.11.2015р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за посівний матеріал у розмірі, який складає еквівалент 29600 євро (1600 кг. х 18,5 євро).

Пізніше, відповідачем на виконання умов Договору було передано позивачу на підставі видаткової накладної № 287 від 28.10.2015 р. 37795 кг. вологого насіння гарбуза (а. с. 14).

Позивачем було оплачено 37795 кг. вологого насіння гарбуза, зо підтверджується платіжними дорученнями № 1388 від 12.11.2015 р. та № 1400 від 16.11.2015 р. на загальну суму 477728 грн. 80 коп. (а. с. 15-16)

Підсумовуючи вищевказане, позивач вважає, що у відповідача внаслідок неналежного виконання ним своїх обовязків за Договором, утворилась заборгованість, яка станом на день звернення до суду становить 421578 грн. 87 коп.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

В силу дії ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як убачається із встановлених обставини у даній справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення Договору на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 11.03.2015 р..

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що скаржник не в повному обсязі не виконало в повному обсязі свої обовязки щодо оплати за насіння гарбуза, у звязку із чим у відповідач виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 421578 грн. 87 коп.

В частині визначення правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 83724 грн. 92 коп. пені, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно норм статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 3.4. Договору вартість посівного матеріалу підлягає оплаті виконавцем замовнику до 01.11.2015 р.

В П. 5.2. Договору сторони обумовили, що у випадку несвоєчасного виконання грошових зобовязань згідно умов дійсного Договору, винна сторона зобовязана сплатити іншій пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період заборгованості, від суми за кожний день прострочення.

Всупереч вимогам статті 193 ГК України, відповідачем не були виконані договірні господарські зобов'язання, що є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зокрема, у ч. 1 ст. 230 ГК України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що він є арифметично вірним

Приймаючи до уваги наведені вище умови Договору та зважаючи на встановлений факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання, суд апеляційної інстанції вказує, що пеня в сумі 83724 грн. 92 коп. нарахована позивачем цілком правомірно із урахуванням наведених вище положень чинного законодавства та умов Договору, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

З'ясовуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 13311 грн. 11 коп., суд апеляційної інстанції враховує наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи встановлений та підтверджений наявними в матеріалах справи доказами факт невиконання боржником свого грошового зобов'язання за Договором, та з урахуванням проведеної перевірки розрахунку позивача 3% річних, судова колегія погоджується з тим , що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 13311 грн. 11 коп. є правомірними, а тому підлягають до задоволення.

Стосовно доводів скаржника на укладання Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог (а. с. 132) , у звязку із чим у відповідача відсутня заборгованість щодо оплати поставленого посівного матеріалу та зобов'язань щодо сплати штрафних санкцій.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як вбачається із матеріалів справи, Договір про взаємозалік зустрічних однорідних вимог було укладено 30 березня 2017 року.

В той же час, оскаржуване рішення було прийняте господарським судом Житомирської області 31.03.2017 р.

Відповідно до протоколу судового засідання від 31.03.2017 р. у справі № 906/71/17 в судовому засіданні були присутні представники сторін: ОСОБА_2 від позивача та ОСОБА_3 від відповідача.

Згідно вказаного протоколу, представник позивача підтримав позовні вимоги, а представник відповідача проти позову заперечив, про те не зазначив підстав. В той же час, із протоколу судового засідання вбачається, що представники сторін не повідомили суд про існування Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30 березня 2017 року.

Окрім того, при поданні апеляційної скарги, скаржник всупереч вимогам ст. 101 ГПК України не надав суду апеляційної інстанції будь-якого обґрунтування причин неподання вказаного договору до суду першої інстанції.

За приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Скаржником до апеляційної скарги додано копію Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30.03.2017 р.

Згідно з ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до абз. 6 п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

Враховуючи вказані обставини, копія Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30.03.2017 р., викликала сумніви колегії Рівненського апеляційного господарського суду, а тому з метою встановлення реального існування вказаного Договору, неодноразово витребовувався його оригінал, зокрема ухвалами від 12.06.2017 р. та від 27.06.2017 р. у справі № 906/71/17.

Однак сторонами не було надано оригіналу Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30.03.2017 р., а тому колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду не може брати його до уваги, як належний та допустимий доказ в розумінні ст. ст. 33-36 ГПК України.

Пунктом 4 ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 р. у справі № 906/71/17 було зобов'язано скаржника надати пояснення з приводу неможливості подачі вказаного Договору, про те, апелянт не виконав вимоги ували та не надав суду обґрунтування неподання Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30.03.2017 р. в суд першої інстанції.

Поруч з тим, пунктом 2 ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 р. у справі № 906/71/17 позивача було зобов'язано надати письмові пояснення, у яких зазначити чому в судовому засіданні, яке відбулось 31.03.2017р., представник позивача не повідомив суд першої інстанції про те, що 30.03.2017 р. між сторонами було укладено Договір про взаємозалік зустрічних однорідних вимог, а навпаки підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Пунктом 3 вказаної ухвали було зобов'язано відповідача надати для огляду в судовому засіданні оригінали доданих до апеляційної скарги документів; подати письмові пояснення щодо обґрунтування неможливості подання доказів в суд першої інстанції, а також письмові пояснення, за підписом керівника підприємства, в яких окремо зазначити, чому у судовому засіданні, яке відбулось 31.03.2017р., представник відповідача не повідомив суд першої інстанції про те, що 30.03.2017р. між сторонами було укладено Договір про взаємозалік зустрічних однорідних вимог, а навпаки заперечив проти позову.

Обидві вищевказані ухвали були отримані сторонами, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 136-137, 143-144).

Однак сторонами не було надано суду жодного пояснення з приводу укладання Договору про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30.03.2017 р., не можливості його подання до суду першої інстанції та не повідомлення суду першої інстанції про існування вказаного договору.

Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів не приймає до уваги Договір про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 30 березня 2017 року, як доказ у справі № 906/71/17 на стадії апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Натомість, скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 31.03.2017 р. у справі № 906/71/17 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 31.03.2017 р. у справі № 906/71/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" - без задоволення.

2. Справу № 906/71/17 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.