ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року Справа № 916/2837/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Губенко Н.М., Козир Т.П.,
розглянувши касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення та постановуГосподарського суду Одеської області від 30.11.2016 Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2017
у справі№ 916/2837/16 Господарського суду Одеської області
за позовомДепартаменту комунальної власності Одеської міської ради
доОдеського міського благодійного фонду соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок"
провиселення
за участю представників:

позивача: не з'явилися

відповідача: Гудков С.О., Махлов А.І., Баєв В.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.11.2016 у справі № 916/2837/16 (суддя Петренко Н.Д.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Мишкіна М.А., судді Бєляновський В.В., Таран С.В.), відмовлено Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаними судовими актами, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з касаційною скаргою, в якій просить Вищий господарський суд України скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.11.2016, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2017 у справі № 916/2837/16, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В касаційній скарзі заявник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 11, 204, 509, 525, 598, 626, 629 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Сторони згідно з приписами статті 111-4 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач не скористався передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в суді касаційної інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що 20.08.2003 між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець), та Одеським міським благодійним фондом соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" (Орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 9/56 (далі - договір), відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 135,4 кв.м. за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 12/1 на підставі розпорядження міського голови № 1021-01р від 20.08.2003 для розміщення організації, зі сплатою орендної плати в пільговому розмірі - 1,0 грн за рік (п.п. 1.1, 2.2 договору).

Згідно з пунктом 1.2 договору строк дії договору оренди з 20.08.2003 до 20.08.2013.

Пунктом 4.7 вказаного договору передбачено, що після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані або не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди.

Пунктом 7.7 договору встановлено, що після закінчення строку дії договору, Орендар має переважне право на його продовження у разі належного виконання умов договору.

Відповідно до пункту 7.9 договору дія Договору оренди припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

02.10.2013 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та Одеським міським благодійним фондом соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" (Орендар) укладено додатковий договір № 1 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 20.08.2003 № 9/56, зокрема, внесено наступні зміни:

- пункт 1.2 розділу 1 "Предмет договору" викладено в новій редакції: "1.2 Строк дії договору: з дати підписання договору оренди до 09 вересня 2016 року" (пункт 1.2 Додаткового договору №1 від 02.10.2013);

- перший абзац пункту 2.2. розділу 2 "Порядок розрахунків" Договору викладено в новій редакції: "2.2. За орендоване приміщення орендар, зобов'язується сплачувати орендну плату з 20.08.2013, що розрахована на 01.09.2013, становить 3 329,22 грн. та є базовою ставкою орендної плати за місяць" (пункт 1.3 Додаткового договору № 1 від 02.10.2013).

Відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 04.10.1995 № 786 (з наступними змінами), додаток 8.1 до договору оренди викласти в новій редакції (пункт 1.4 Додаткового договору № 1 від 02.10.2013).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.12.2014 у справі № 916/3052/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015, у задоволенні первісного позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про розірвання договору оренди, виселення та стягнення 49950 грн. орендної плати відмовлено; зустрічний позов Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників бойових дій, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" задоволено: визнано недійсними пункти 1.3 - 1.4 додаткового договору № 1 від 02.10.2013 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 20.08.2003 № 9/56, укладеного між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Одеським міським благодійним фондом соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників бойових дій, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок".

Постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 у справі № 916/3052/14 залишено без змін рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2014 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015.

04.08.2016 Департамент комунальної власності Одеської міської ради надіслав Одеському міському благодійному фонду соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" повідомлення № 01-13/3631, в якому зазначив, що договір оренди № 9/56 від 20.08.2003 закінчує свою дію 02.09.2016 та на новий строк продовжуватися не буде, а також запропонував у добровільному порядку повернути орендоване майно у строк до 17.09.2016 за актом приймання-передачі.

Дане повідомлення отримане в.о. директора Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" Парфенніковою Є.П. 09.08.2016.

11.08.2016 Фонд "Порятунок" листом повідомив Департамент комунальної власності Одеської міської ради про незгоду з вимогами Департаменту про виселення з займаних приміщень, оскільки з урахуванням рішення суду від 10.12.2014 у справі № 916/3052/14 строк дії договору продовжено до 20.08.2023.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" про виселення Фонду з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 135,4кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 12/1.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що термін дії договору оренди № 9/56 від 20.08.2003 закінчився 02.09.2016, однак всупереч умов договору відповідач не повернув орендоване майно.

Судами попередніх інстанцій, з позицією яких погоджується колегія суддів Вищого господарського суду України, відмовлено позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Згідно зі статтею 764 Цивільного кодексу України у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином зі змісту статі 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 17 вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Як встановлено судами при розгляді справи № 916/3052/14 строк дії договору оренди № 9/56 від 20.08.2003 встановлено до 20.08.2013, після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на його продовження у разі належного виконання умов договору. Оскільки ні одна із сторін не заперечувала проти продовження дії договору, то відповідно до вимог статті 764 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди № 9/56 від 20.08.2003 вважається продовженим на наступні 10 років, яким визначена орендна плата в розмірі 1,00 грн. в рік.

Господарський суд Одеської області у справі № 916/3052/14, відмовляючи у задоволенні первісного позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про розірвання договору оренди, виселення та стягнення 49 950,08 грн., та задовольняючи зустрічний позов Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки бідуючих інвалідів ВВВ, учасників БД, удовиць та родин загинувших воїнів, ветеранів праці "Порятунок" і визнаючи недійсним пункти 1.3 - 1.4 додаткового договору № 1 від 02.10.2013 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 20.08.2003 № 9/56, мотивував рішення тим, що дія договору оренди, яким було встановлено орендну плату в розмірі 1,0 грн., є продовженою.

Тобто, судом встановлено обставини щодо продовження дії договору оренди № 9/56 від 20.08.2003 на 10 років.

Згідно з частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Абзацами 1 та 3 пункту 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Господарським судом Одеської області встановлено та відображено в мотивувальній частині рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/3052/14, фактичні обставини щодо подовження строку дії укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення № 9/56 від 20.08.2003 на наступні 10 років після закінчення строку, визначеного пунктом 1.2, що є преюдиціальним під час розгляду справи № 916/2837/16.

Таким чином, судами попередніх інстанцій правомірно прийнято до уваги обставини, встановлені Господарським судом Одеської області при розгляді справи № 916/3052/14.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі "Желтяков проти України" Європейським судом з прав людини наголошено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі "Брумареску проти Румунії").

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. (див. рішення у справі "Рябих проти Росії").

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що судовими рішеннями у справі № 916/3052/14 встановлено обставини щодо продовження дії договору оренди № 9/56 від 20.08.2003 на 10 років, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення орендаря з орендованого приміщення.

Колегією суддів Вищого господарського суду України не приймаються до уваги доводи касаційної скарги про те, що у справі № 916/3052/14 судами не надавалася оцінка додатковій угоді № 1 від 02.10.2013 в частині строку дії договору оренди, оскільки судові рішення у цій справі про визнання пункти 1.3, 1.4, додаткової угоди недійсними мотивовані тим, що строк дії договору, яким визначена орендна плата в розмірі 1,0 грн. в рік, продовжено на 10 років.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Викладені у касаційній скарзі доводи скаржника обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до заперечень щодо здійсненої судами першої та апеляційної інстанції оцінки доказів у справі та доведення інших обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, в той час як згідно з вимогами ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 30.11.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2017 у справі № 916/2837/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Л.Б. ІВАНОВА

судді Н.М. ГУБЕНКО

Т.П. КОЗИР