КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа№ 910/23076/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Пашкіної С.А.

Зеленіна В.О.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2., дов. № б/н від 30.06.2017 р.;

від відповідача 1 - не прибув;

від відповідача 2 - не прибув;

від відповідача 3 - не прибув;

розглянувши матеріали

апеляційної скарги ОСОБА_3

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.03.2017 року

у справі № 910/23076/16 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом ОСОБА_3,

до 1) ОСОБА_4,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гросер»,

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Продзернопром»,

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 року у справі № 910/23076/16 у задоволенні позову про визнання недійсним договору відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 року у справі № 910/23076/16 скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Суховий В.Г. та призначено до розгляду на 21.06.2017 року.

21.06.2017 року через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Продзернопром» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

21.06.2017 року колегією суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Суховий В.Г. заявлено самовідвід у розгляді справи № 910/23076/16 на підставі статті 20 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що визначення колегії суддів для розгляду даної справи було здійснено без дотримання вимог ч. 3 ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України щодо визначення судді з урахуванням спеціалізації.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 року заяву колегії суддів Київського апеляційного господарського суду Михальської Ю.Б., Майданевича А.Г., Сухового В.Г. про самовідвід у розгляді справи № 910/23076/16 задоволено, справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу ОСОБА_3 по справі № 910/23076/16 було передано колегії суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Пашкіної С.О., Зеленіна В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 року справу № 910/23076/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Пашкіна С.О. та призначено до розгляду на 12.07.2017 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник ОСОБА_3 у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 року у справі № 910/23076/16 скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гросер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Продзернопром» у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

12.07.2017 року через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Продзернопром» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача-3, в якому останній також заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції по даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відсутніх сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

10.04.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гросер» (далі - позичальник, відповідач-2, ТОВ «Гросер») та ОСОБА_4 (далі - позикодавець, відповідач-1) уклали договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) (далі - Договір позики).

За умовами Договору позики позикодавець надає позичальнику грошові кошти у вигляді поворотної фінансової допомоги у розмірі, передбаченому в п. 2.1 цього договору (100 000,00 грн.), а позичальник зобов'язується повернути надану поворотну фінансову допомогу в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.3 Договору позики поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Пунктами 3.1, 3.2 Договору позики встановлено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню позичальником позикодавцю до 31.01.2015 року. Днем повернення суми поворотної фінансової допомоги вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця або шляхом сплати позикодавцю готівки через касу позичальника. Поворотна фінансова допомога вважається повернутою позичальником з моменту остаточного перерахування грошових коштів, що позичалися, на поточний рахунок позикодавця, що підтверджується випискою з банку, або сплати позикодавцю готівки через касу позичальника, що підтверджується видатковим касовим ордером.

Згідно з п. 4.1 Договору позики позичальник зобов'язаний повернути поворотну фінансову допомогу до закінчення строку, визначеного у п. 3.1 цього Договору.

11.04.2014 року позикодавець перерахував на поточний рахунок позичальника 100 000,00 грн.

14.09.2015 року між ОСОБА_4 (далі - первісний кредитор), ТОВ «Гросер» (далі - боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Продзернопром» (далі - новий кредитор, відповідач-3, ТОВ «Продзернопром») укладено договір про переведення боргу № 14/09-2 (далі - Договір).

За умовами Договору первісний кредитор переводить, а новий кредитор приймає грошовий кредит у розмірі 100 000,00 грн., що виник на підставі Договору про надання поворотної допомоги (позики) від 10.04.2014 року.

Незалежно від того, як назвали сторони договір між ними, слід виходити із суті його умов та правової природи правовідносин між сторонами.

Таким чином, за своєю правою природою Договір, незважаючи на назву, врегульовує відносини щодо заміни кредитора у зобов'язанні.

15.09.2015 року між ОСОБА_4, ТОВ «Гросер», ТОВ «Продзернопром» укладено додаткову угоду № 1 до договору про переведення боргу № 14/09-2, якою внесли зміни до назви договору і виклали її в такій редакції: «Договір про відступлення права вимоги № 14/09-2 від 14 вересня 2015 року».

Позивач стверджує, що спірний договір є договором не про переведення боргу, а є договором про відступлення права вимоги. Проте, сторони при укладенні спірного договору мали на меті заміну боржника - ТОВ «Гросер» на іншого боржника, який би виплатив такий борг ОСОБА_4, а по суті замінили кредитора у зобов'язанні, що суперечить волі сторін. Порушення прав ОСОБА_3, як учасника ТОВ «Гросер», якому належить 50 відсотків статутного капіталу товариства, полягає в тому, що стягнення з ТОВ «Гросер» 100 000,00 грн. призвело до скрутного матеріального становища господарського товариства, наслідком чого є невиплата дивідендів з прибутку.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено підвідомчість господарським судам справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов'язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» від 25 лютого 2016 року № 4 законом не передбачено права учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва. Водночас згідно з положеннями статті 16 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 12 та статті 167 ГК України незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то він має право подати відповідний позов. Такий спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.

Вимоги позивача, як акціонера стосуються визнання недійсним укладеного ТОВ «Гросер» Договору.

При цьому, письмові та усні пояснення позивача зводяться до порушення його прав як акціонера, зокрема на отримання дивідендів.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

З огляду на те, що позивач посилається на порушення його корпоративних прав, спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 116 Цивільного кодексу України, ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів. На вимогу учасника, товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; здійснити відчуження часток у статутному капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Частинами 1-3 ст. 145 Цивільного кодексу України встановлено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 146 Цивільного кодексу України контроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється у порядку, встановленому статутом та законом.

Загальні збори товариства з обмеженою відповідальністю можуть формувати органи, що здійснюють постійний контроль за фінансово-господарською діяльністю виконавчого органу.

Порядок створення та повноваження контрольного органу встановлюються загальними зборами учасників товариства.

Для здійснення контролю за фінансовою діяльністю товариства з обмеженою відповідальністю згідно з рішенням його загальних зборів, а також в інших випадках, встановлених статутом і законодавством, може призначатися аудиторська перевірка.

Зазначеними нормами передбачено право позивача на управління товариством в порядку, визначеному в установчих документах та законом, зокрема шляхом прийняття рішень на загальних зборах.

При цьому, у даному випадку, акціонер не наділений правом визнавати недійсним спірний Договір укладений товариством, поза відносинами представництва.

Отже, у даному випадку, учасники господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів як інших учасників господарського товариства, так і самого товариства поза відносинами представництва.

Позивач також не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, а тому він не належить до кола тих суб'єктів, які мають право оспорити спірний Договір.

За таких обставин, акціонер вправі реалізувати свої права через загальні збори товариства, на яких має право підняти питання, зокрема, про зобов'язання уповноваженої особи оспорити спірний правочин.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 року по справі № 910/23076/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на ОСОБА_3 (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 року по справі № 910/23076/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/23076/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді С.А. Пашкіна

В.О. Зеленін

Повний текст рішення складено 17.07.2017 року.