ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 липня 2017 р. Справа № 918/371/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали позовної заяви справи

за позовом Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

до відповідача Фізичної особи підприємця ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3

про визнання договору недійсним

В засіданні приймали участь:

Від позивача: Середа Ю.С. (дов. № 06/2017 від 26.05.2017 р.);

Від відповідача: ОСОБА_5 (дов. № б/н від 15.06.2017 р.);

Від третьої особи: ОСОБА_6 (дов. №НМО0531299 від 18.05.2017 р.).

ВСТАНОВИВ:

Спільне підприємство "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - позивач) звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання договору № 20/11-8 від 20 листопада 2008 року недійсним. Позивач мотивує позовні вимоги тим, що відповідач уклав спірний договір з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим останній вважає, що вищевказаний договір має бути визнаний недійсним.

Ухвалою господарського суду від 31 травня 2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/371/17 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 12.06.2017 р.

09.06.2017р. ОСОБА_3 було подано заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою господарського суду від 12 червня 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 26 червня 2017 року об 11:00 год., також задоволено клопотання ОСОБА_3 та залучено її до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 20.06.2017р. виправлено описку в ухвалі суду від 14.06.2017р. та зазначено вірно дату слухання справи, зокрема 27.06.2017р.

26.06.2017р. представник відповідача подав суду заяву, в якій просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позові в повному обсязі, також подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову, вказує на його безпідставність, а тому просить суд в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

26.06.2017р. представник третьої особи подав письмові пояснення, в яких проти позову заперечив в повному обсязі наполягав на його безпідставності, просив суд в його задоволенні відмовити.

27.06.2017р. у судовому засіданні проголошено перерву по справі до 11.07.2017р.

06.07.2017р та 11.07.2017р. позивачем подано пояснення по справі в яких останній вказує на безпідставність тверджень відповідача у відзиві та у заяві про застосування строків позовної давності, також не погоджується з твердженнями наданими у поясненнях третьою особою.

У судовому засіданні 11.07.2017р. представник позивача підтримав позов в повному обсязі, наполягав на його задоволенні, в свою чергу представники відповідача та третьої особи проти позову заперечили, наполягали на його безпідставності, просили суд в його задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

20 листопада 2008 року Спільне підприємство "РОЛАНД-УКРАЇНА" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - позивач, товариство, СП "Роланд-Україна"), представництво якого здійснювала директор Товариства - ОСОБА_3 (надалі директор), та Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - відповідач) уклали договір купівлі-продажу № 20/11-8 на суму 39 540,00 грн. (надалі - договір, а.с. 16).

На переконання позивача, договір був укладений директором товариства з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим має бути визнаний недійсним, а позов СП "Роланд-Україна" задоволений.

З приводу наведених тверджень позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як свідчать матеріали справи, на момент укладення спірного договору в СП "Роланд - Україна" діяв статут затверджений загальними зборами товариства 26.10.2007р. та змінений 30.07.2008р. (надалі статут, а.с. 17 - 23).

Положеннями п. 7.13 статуту товариства, що діяв на момент укладення договору, передбачено, що управління поточною діяльністю товариства виконується директором.

Відповідно до п. 7.14 статуту директор призначається загальними зборами учасників.

Згідно з п. 7.16 статуту директор вирішує всі питання діяльності Товариства, крім тих, які відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Пункт 7.17 статуту передбачає, що директор підзвітний загальним зборам учасників, несе перед ними відповідальність за виконання їх рішень. Директор не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства.

Виключною компетенцією загальних зборів учасників є: затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 5000 Євро або її еквіваленту в українських гривнях (пункт 7.4 статуту).

З матеріалів справи суд вбачає, що договір № 20/11-8 був укладений на суму 39 540,00 грн., що еквівалентно 5 221,65 Євро (відповідно до даних курсу НБУ з офіційного сайту, на дату укладення Договору: 7,572314).

На переконання позивача, незважаючи на вимоги статуту, учасники товариства не були жодним чином повідомлені про укладання договору, загальні збори учасників товариства з приводу затвердження договору директором не скликались і, в подальшому, його укладення загальними зборами учасників товариства не затверджувалося, також позивач вважає відповідач діяв свідомо при укладенні договору, знаючи про обмеження встановлені статутом, обмеження директора товариства на його укладення, тому просить суд задоволити позов та розірвати договір від 20.11.2008р. №20/11-8.

Разом з тим, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Суд зазначає, що з урахуванням зазначених норм права та статуту позивача, вбачається, що на загальні збори учасників товариства, покладений обов'язок не укладення договорів, які перевищують суму в 5 000 євро, а їх затвердження.

З матеріалів справи вбачається, що статутом товариства право виконавчого органу (директора) на укладення договору не обмежено, тобто такий директор уклав договір без порушення наданих йому повноважень, а статутом передбачено лише сам факт затвердження такого договору загальними зборами учасників товариства.

Суд констатує, що лише сам факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в п. 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", яким роз'яснено, що цими нормами (пункт "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства") передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Також, судом при прийнятті рішення враховано наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Абзацом 6 п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Враховуючи зазначені вище норми права та роз'яснення суд вбачає, що для визнання спірного договору недійсним, обов'язковим є факт обізнаності відповідача про наявні у повноважної особи (директора) позивача обмеження, щодо укладання такого договору.

Позивач стверджує, що в договорі зазначено про те, що директор товариства підписує договір діючи на підставі статуту, а тому відповідач мав бути обізнаний з положеннями статуту та обмеженнями щодо підписання договору на суму до 5000 євро.

Суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки останнім не надано жодних доказів того, що для відповідача був наданий текст статуту, з яким останній був ознайомлений, а відтак міг і мав дізнатися про обмеження, щодо сум на які можна укладати договори без погодження.

Отже, укладаючи договір відповідач не міг знати про обмеження, які встановлюються статутом позивача для директора.

Крім того, як зазначалося вище наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; господарський суд у розгляді справи з'ясовують пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Судом встановлено та матеріалами справи стверджено, що згідно видаткової накладної від 28.11.2008р. №РН-0000005 (а.с. 140) відповідачем було передано для позивача товар зазначений у спірному договорі на погоджену договором суму, зокрема 39 540,00грн., зазначене стверджується підписами повноважених осіб сторін та відтисками печаток зазначених суб'єктів господарювання.

Позивачем не надано доказів того, що спірний договір не виконаний та товариством не було отримано товар, зазначений в договорі.

Отже, позивачем було здійснено схвалення спірного правочину, у вигляді підписання товаророзпорядчих документів, а отже законодавство чітко зазначає, що в подальшому такий договір не можу бути визнаний недійсним.

Враховуючи зазначене вище, суд вбачає, що матеріалами справи та нормами чинного законодавство спростовано доводи позивача, відтак позов є безпідставним та надуманим.

Окрім того, як зазначалося вище, відповідачем по справі було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Суд зазначає, що позовна давність (статті 256 Цивільного кодексу України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Пунктом 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", роз'яснено щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 N 4176-VI). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

З матеріалів справи суд вбачає, що договір був укладений в листопаді 2008 року і на його виконання підписані товаророзпорядчі документи в тому ж місяці.

Отже, починаючи з грудня 2008 року, позивач мав і мусив дізнатися про спірний правочин, а отже строк позовної давності закінчився в грудні 2011 року, в той час як позов про визнання недійсним договір поданий травні 2017 року, тобто з пропуском визначеного законодавством строку позовної давності.

Також судом враховані твердження позивача про те, що останній дізнався про спірний правочин у 2017 році після ознайомлення з матеріалами справи інших справ.

Суд критично ставиться до таких тверджень позивача, з огляду на наступне.

У відповідності до п. 7.1 статут, вищим органом управління товариства є загальні збори учасників.

За пунктом 7.4 визначено, що виключною компетенцією загальних зборів учасників є: з) затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства.

Загальні збори учасників товариства скликаються не менше 2-х разів на рік (п. 7.9 статуту).

Згідно з п. 7.17. директор підзвітний загальним зборам учасників, згідно п. 7.20 контроль за фінансовою і господарською діяльністю товариства здійснюється ревізійною комісією, п. 7.21 ревізійна комісія доповідає про результати проведених нею перевірок вищому органу управління товариства (загальним зборам учасників).

Отже, з зазначеного суд вбачає, що позивач, зокрема вищий орган управління - загальні збори учасників, мали і мусили дізнатися про спірний договір виконуючи свої обов'язки по управлінню товариством, зокрема затверджуючи річні звіти та бухгалтерські баланси чи отримуючи доповіді від ревізійної комісії, яка здійснює контроль за фінансовою та господарською діяльністю товариства.

Разом з тим, судом враховано роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, пункт 2.2, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи зазначені вище роз'яснення та те, що судом було встановлено вище, що права чи інтереси позивача не порушені і суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, тому немає необхідності в застосуванні строків позовної даності.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене в сукупності вбачається, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ґрунтовності позову, тому суд в його задоволенні відмовляє.

Згідно ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.49 ГПК України оплата судових витрат в сумі 1 600,00 грн. залишається за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "14" липня 2017 року

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (35350, смт. Квасилів, вул. Індустріальна, 6а);

3 - відповідачу рекомендованим (АДРЕСА_2);

4 - третій особі рекомендованим (33000, АДРЕСА_1).