ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
27 червня 2017 року Справа № 911/739/15
Постановою Вищого господарського суду України від 27.06.2017 року колегією суддів у складі: Катеринчук Л.Й. (головуючого), Короткевича О.Є., Куровського С.В. залишено без задоволення касаційну скаргу ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та залишено без змін Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року у справі №911/739/15.
Мною, Катеринчук Л.Й., при прийнятті зазначеної постанови було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому:
1. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, яким змінюється весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. Разом з тим, дія укладених боржником договорів не припиняється і боржник зобов'язаний виконувати прийняті ним на себе зобов'язання.
Відтак, уклавши Договори застави рухомого майна боржника (виробничого обладнання молочно-переробного комплексу) 17.03.2009 року, 01.09.2011 року, 05.06.2014 року із зобов'язаннями заставодавця згідно пунктів 2.3.3-2.3.4 "Не здійснювати дій, які спричиняють зменшення вартості та якості предмету застави. Без письмової згоди Заставодержателя не здійснювати дій, пов'язаних з передачею Предмету застави третім особам (в тому числі передачу предмету застави в оренду (лізинг)), боржник добровільно прийняв на себе зобов'язання щодо погодження із заставодержателем будь-яких випадків передачі предмета застави третім особам, в тому числі за договором зберігання з правом використання, оскільки використання майна може мати наслідком зменшення його вартості.
Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що ліквідатором боржника порушено вимоги частини 2 статті 586 ЦК України, оскільки передавши на зберігання з правом використання спірне заставне майно за договором №2002-Мл-БМК-ВР від 03.08.2016 року, ліквідатор вчинив дії, якими порушив власні договірні зобов'язання боржника, які не припинилися з введенням ліквідаційної процедури, а апеляційний суд невірно витлумачив положення частини 1 статті 38 Закону про банкрутство про те, що скасування арештів, накладених на майно боржника, та скасування інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута з моменту введення ліквідаційної процедури поширюється на договірні зобов'язання боржника. На мій погляд, таке застосування положень частини 1 статті 38 Закону про банкрутство є помилковим та не відповідає суті зазначеної норми.
2. Відповідно до частини 7 статті 12 ГПК України, майнові спори щодо майна боржника повинні розглядатися у справах про банкрутство.
Отже, встановивши згідно протоколу засідання комітету кредиторів боржника від 02.08.2016 року наявність спору між комітетом кредиторів боржника та ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (том 1, а.с. 82-92) на предмет передачі заставного майна боржника з правом його використання третій особі, ліквідатору боржника належало звернутися з відповідною вимогою до суду у справі про банкрутство про вирішення такого майнового спору та надання судом згоди на укладення оспорюваного правочину. Однак, матеріалами справи підтверджується, що ліквідатор зазначених дій не вчинив та за наявності невирішеного майнового спору між боржником та його заставним кредитором, з порушенням вимог частини 7 статті 12 ГПК України, уклав оспорюваний правочин. Відтак, висновки суду апеляційної інстанції про дійсність такого правочину є передчасними.
3. Згідно частини 1 статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо; виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом.
Статтею 41 Закону про банкрутство визначено спеціальний статус ліквідатора, як фізичної особи, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження;…продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.
Таким чином, ліквідація банкрута та здійснення ліквідатором заходів у ліквідаційній процедурі чітко спрямовані законодавцем на задоволення визнаних судом вимог кредиторів за рахунок продажу майна збанкрутілого суб'єкта підприємницької діяльності. Положення частини 3 статті 98 Закону про банкрутство зобов'язують ліквідатора під час виконання своїх повноважень діяти добросовісно, розсудливо з метою, з якою ці права та обов'язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство.
Отже, вчинивши дії з укладення оспорюваного правочину в ліквідаційній процедурі про безоплатну передачу на зберігання заставного майна (лінії з виробництва молочної продукції) з правом його використання, який суперечить прийнятим на себе боржником за договором застави зобов'язанням щодо не передавання в будь-який спосіб предмета застави третім особам без згоди заставодержателя, за наявності спору та заперечень заставодержателя на таку передачу майна, ліквідатор повинен обґрунтувати необхідність та доцільність таких дій з метою оцінки не тільки ризиків, пов'язаних з консервацією обладнання та зупиненням технологічного процесу, але й ризиків втрати вартості предмета застави внаслідок його експлуатації в ліквідаційній процедурі та можливості організації публічних торгів з продажу майна та доступу до нього потенційних покупців з метою його огляду у випадку передачі предмета застави у відання та користування третій особі за оспорюваним правочином.
Вважаю, що оскільки апеляційним судом зазначені обставини не досліджувалися, постанова апеляційного суду прийнята з порушенням вимог статей 34, 43, 101 ГПК України та повинна бути скасована з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
З правовою позицією про те, що суди повинні досліджувати обставини дотримання ліквідатором банкрута балансу інтересів кредиторів та боржника при укладенні в ліквідаційній процедурі угод про передачу майна у володіння з правом користування третім особам та правову можливість визнання недійсними угод, які суперечать підставам та порядку передачі майна боржника в ліквідаційній процедурі, визначених Законом про банкрутство, погодився Верховний Суд України у Постанові №06/294 від 12.09.2006 у справі №16/247, зазначивши про таке: "Передача майна банкрута у володіння та користування іншій особі на підставі та у порядку, не передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", є порушенням зазначених вимог цього закону щодо наслідків визнання боржника банкрутом та регламентованих ним повноважень ліквідатора, фактично унеможливлює здійснення у повному обсязі тих заходів у ліквідаційній процедурі, з якими цей Закон пов'язує завершення ліквідаційної процедури".
З огляду на недослідження апеляційним судом доводів банку-заставодержателя про те, що передача майна третій особі за оспорюваним правочином унеможливить належне виконання ліквідатором заходів з реалізації заставного майна, безоплатне використання заставного майна із знеціненням його вартості матиме наслідком завдання збитків заставодержателю та суперечить меті та цілям ліквідаційної процедури, яка відповідно до Закону про банкрутство зобов'язує ліквідатора на вчинення дій з реалізації майна та задоволення вимог кредиторів, вважаю, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 101 ГПК України та мала бути скасована з направленням справи на новий апеляційний розгляд із врахуванням правових позицій Верховного Суду України згідно Постанови №06/294 від 12.09.2006 у справі №16/247.
Суддя
Вищого господарського суду України Катеринчук Л.Й.