ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Справа № 906/1046/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого : Кравчука Г.А.,

суддів: Алєєвої І.В., Рогач Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017
у справі Господарського суду№ 906/1046/16 Житомирської області
за позовомвиробничого сільськогосподарського кооперативу "Світоч"
до 1) Житомирської районної державної адміністрації; 2) товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал"
провизнання недійсним розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: не з'явились;
відповідача-1: не з'явились; відповідача-2: адвокат Кузьмін Д.Л., угода про надання правової допомоги від 31.03.2017

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року виробничий сільськогосподарський кооператив "Світоч" (далі - Кооператив) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою, у якій просив визнати незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 16.11.2015 № 380 "Про надання в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТОВ "Агро-Юніверсал" на території Оліївської сільської ради Житомирського району", а також визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 31.12.2015 між Житомирською районною державною адміністрацією та товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал" (далі - Товариство) щодо оренди земельної ділянки площею 129,378 га з припиненням його дії на майбутнє.

Позовні вимоги Кооператив, посилаючись на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Закону України "Про землеустрій", Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" та Закону України "Про місцеві державні адміністрації" обґрунтовував тим, що нерозподілені земельні ділянки до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності передаються в оренду органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, як розпорядниками, на загальних засадах, тобто з дотриманням вимог, встановлених статтею 124 ЗК України. Кооператив зазначає, що земельні ділянки неправомірно передані в оренду Товариству, оскільки не проводилися земельні торги, що є обов'язковим стосовно земельних ділянок сільськогосподарського призначення та не виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що є необхідним, оскільки межі земельної ділянки не визначено в натурі. Таким чином, спірне розпорядження Адміністрації прийняте без дотримання процедури, з порушенням вимог ст. 124, 125, 134 ЗК України, ст. 20 Закону України "Про землеустрій", чим порушено право Кооперативу на оренду вказаних земельних ділянок, а також принцип рівності всіх суб'єктів господарювання так як безпідставно надано перевагу Товариству без отримання пропозиції інших осіб щодо умов оренди земельних ділянок. Наголошує на порушенні інтересів держави, так як в разі проведення земельних торгів перевага надається особі, яка запропонує найвищий розмір орендної плати за оренду земельних ділянок.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.01.2017 (суддя Тимошенко О.М.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 (колегія суддів: Розізнана І.В., Філіпова Т.Л., Грязнов В.В.) позов задоволено.

Вказані рішення та постанова прийняті з мотивів недотримання при передачі земельної ділянки в оренду вимог законодавства у сфері землеустрою, зокрема, відсутності проекту землеустрою орендованої Товариством земельної ділянки на момент прийняття спірного рішення та укладення спірного договору. При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що права позивача у справі порушуються самим фактом існування розпорядження та договору, які унеможливлюють отримання ним в оренду невитребуваних земельних паїв.

В обґрунтування наявності порушення прав та законних інтересів позивача, суд апеляційної інстанції, на підставі додатково поданих доказів та пояснень позивача, виходив також із обставин накладення земельних ділянок, що перебувають у нього в оренді із земельними ділянками, переданими в оренду Товариству за спірними розпорядженням та договором.

Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та додатковими поясненнями до неї, у якій просить постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 і рішення Господарського суду Житомирської області від 11.01.2017 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Викладені у касаційній скарзі вимоги Товариство обґрунтовує посиланням на обставини справи, окремі правові позиції Верховного Суду України, положення ст. ст. 15, 210, 236 ЦК України, ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 126 ЗК України та ст. 82 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. 17 Закону України "Про оренду землі" та ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зазначаючи, зокрема, про недоведеність обставин порушення прав або законних інтересів позивача у справі у зв'язку із прийняттям спірного розпорядження та укладенням спірного договору.

Інші особи, які беруть участь у справі, не скористались правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзиви на касаційну скаргу Товариства до Вищого господарського суду України не надіслали, що не перешкоджає касаційному перегляду судових актів, які оскаржуються.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Товариства підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі матеріалів справи встановлено, що:

- розпорядженням голови Адміністрації № 380 від 16.11.2015, вирішено передати в оренду Товариству терміном на 7 років, але не довше ніж до моменту отримання власниками паїв свідоцтв на право власності на земельну ділянку, земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) в кількості 55 паїв загальною площею 131,75 га, згідно проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) на території Оліївської сільської ради та встановити орендну плату у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки;

- на підставі вказаного розпорядження 31.12.2015 між Адміністрацією (орендодавець) та Товариством (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки за яким орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) в кількості 54 паї загальною площею 129,378 га на території Оліївської сільсьскої ради за межами населених пунктів. Орендовані земельні ділянки за рахунок невитребуваних (нерозподілених) часток (паїв) в кількості 54 паї загальною площею 129,378 га були передані орендодавцем орендарю за актом приймання-передачі (а.с. 65);

- 13.01.2016 розпорядженням голови Адміністрації № 8 доповнено розпорядження № 380 від 16.11.2015, п. 2 такого змісту: "ТОВ "Агро-Юніверсал" замовити технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в організації, що має ліцензію на право провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних та землеоціночних робіт, та на договірних умовах встановити межі земельних ділянок в натурі (на місцевості). У зв'язку з цим п. 2 вважати п. 3".

Предметом позову у даній справі є вимога позивача визнати незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 16.11.2015 № 380 "Про надання в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТОВ "Агро-Юніверсал" на території Оліївської сільської ради Житомирського району" та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 31.12.2015 з припиненням його дії на майбутнє.

За приписами статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною третьою статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, відповідно до статті 124 ЗК України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

При цьому Законом України "Про землеустрій" визначено правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою, які спрямовані на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування. Відповідно до статті 20 вказаного Закону землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

В силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною третьою статті 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечить Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня, в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вже частково зазначалося вище, задовольняючи позовні вимоги Кооперативу, місцевий та апеляційний господарські суди виходили з того, що при прийнятті спірного розпорядження та укладенні спірного договору відповідачами не було дотримано вимог законодавства у сфері землеустрою щодо складання проекту землеустрою орендованої Товариством земельної ділянки. При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що права позивача у справі порушуються самим фактом існування розпорядження та договору, які унеможливлюють отримання ним в оренду невитребуваних земельних паїв. Натомість апеляційний суд, в обґрунтування наявності у позивача порушених прав та законних інтересів, на підставі додатково поданих доказів та пояснень позивача, вказав на обставини накладення земельних ділянок, що перебувають у нього в оренді із земельними ділянками, переданими в оренду Товариству за спірними розпорядженням та договором.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

В силу вимог частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (п. 1 ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до пункту "г" частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Правовий аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фізичні та юридичні особи звертаються до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Наявність такого порушення входить до предмету доказування та підлягає з'ясуванню компетентним судом. При цьому таке порушення прав позивача не може бути абстрактним, ґрунтуватись на припущеннях тощо, а має бути належним чином доведено.

Як вбачається з позовної заяви Кооперативу та встановлено судами попередніх інстанцій, як на підставу порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, Кооператив посилався на не проведення земельних торгів при передачі спірної земельної ділянки в оренду Товариству. Зазначав про порушення його права на оренду вказаних земельних ділянок за умови його участі в земельних торгах та можливого надання кращої пропозиції щодо умов оренди. Наголошував на порушенні інтересів держави, так як в разі проведення земельних торгів перевага надається особі, яка запропонує найвищий розмір орендної плати за оренду земельних ділянок.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що дані посилання позивача не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду спору як судами попередніх інстанцій, так і касаційним судом, та спростовуються наступним.

Згідно п. 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 № 122, нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Так, судами попередніх інстанцій було вірно встановлено, що Товариству за спірними розпорядженням та Договором передавалися в оренду земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв), земельні торги щодо яких не підлягають проведенню, оскільки такі землі не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій.

В контексті наведеного не можуть свідчити про порушення прав або законних інтересів позивача також і його доводи щодо неправомірної, як він вважав, відмови Адміністрації у надання Кооперативу спірних земельних ділянок через більш раннє звернення Товариства до Адміністрації.

Висновок місцевого господарського суду про те, що права позивача у справі порушуються самим фактом існування розпорядження та договору, які унеможливлюють отримання ним в оренду невитребуваних земельних паїв, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає належним чином недоведеними та прийнятими за відсутності правового обґрунтування.

Щодо висновків суду апеляційної інстанції, зроблених на підставі додатково поданих доказів та пояснень позивача, про те, що його права порушуються накладенням земельних ділянок, що перебувають у нього в оренді із земельними ділянками, переданими в оренду Товариству за спірними розпорядженням та договором, колегія суддів зазначає таке.

Дані доводи скаржника не заявлялися під час розгляду справи місцевим господарським судом та вперше були повідомлені суду апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку. На їх підтвердження позивачем було надано апеляційному суду схему поділу земель колективної власності реформованого КСП "Оліївське", складеної Оліївською сільською радою (а.с. 233).

Між тим, приймаючи додаткові докази у справі, судом апеляційної інстанції не було з'ясовано причин неподання таких доказів до місцевого господарського суду, неповідомлення відповідних обставин накладення земельних ділянок.

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК, апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

За результатами перегляду справи в касаційному порядку колегія суддів Вищого господарського суду України вважає прийняття додаткових доказів та нових доводів від позивача судом апеляційної інстанції без з'ясування причин їх неподання до місцевого господарського суду таким, що здійснено з порушення норм процесуального права.

Окрім того, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне окремо відзначити, що судом апеляційної інстанції не було надано правову оцінку додатково поданим доказам на предмет їх належності та допустимості. Висновки щодо доведеності на їх підставі обставин можливого накладення земельних ділянок при встановленні факту непроведення землеустрою при передачі земель в оренду, а відтак і встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) колегія суддів також оцінює критично.

Будь-яких інших доводів позивача щодо порушення його прав та законних інтересів матеріали справи не містять, а тому колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про недоведеність порушення прав та законних інтересів Кооперативу у зв'язку із прийняттями розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 16.11.2015 № 380 "Про надання в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТОВ "Агро-Юніверсал" на території Оліївської сільської ради Житомирського району" та укладенням договору оренди земельної ділянки від 31.12.2015.

Господарські суди попередніх інстанцій наведеного вище не врахували, у зв'язку із чим дійшли помилкових висновків щодо задоволення позовних вимог Кооперативу.

Відповідно до частини першої ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 та рішення Господарського суду Житомирської області від 11.01.2017 підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Зважаючи на повноту встановлення судами обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України, вважає за можливе прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Кооперативу за недоведеністю порушення його прав або законних інтересів у справі.

В силу положень частини сьомої статті 49 ГПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами розгляду касаційної скарги Товариства на його користь з Кооперативу підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору за перегляд справи у апеляційному та касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал" задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 та рішення Господарського суду Житомирської області від 11.01.2017 у справі № 906/1046/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Відмовити виробничому сільськогосподарському кооперативу "Світоч" у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з виробничого сільськогосподарського кооперативу "Світоч" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал" 6 338 (шість тисяч триста тридцять вісім) грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору за перегляд справи у апеляційному та касаційному порядку.

Доручити Господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Суддя І.В. Алєєва

Суддя Л.І. Рогач