ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2017 р.Справа № 922/1925/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод Салтівський", м. Харків
про стягнення 676913,84 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 09-02/17 від 28.12.2016 р.);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Аграрний фонд", м. Київ (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод Салтівський", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 676913,84 грн., з яких:

546250,00 грн. - сума основної заборгованості за біржовим контрактом Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р.;

59234,45 грн. - пені;

38237,50 грн. - штрафу;

26681,79 грн. - інфляційних втрат;

6510,10 грн. - 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами біржового контракту Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р. щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за поставлений позивачем товар.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.06.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.07.2017 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.07.2017 р. розгляд справи відкладено на 17.07.2017 р.

В процесі розгляду справи позивач надав суду письмові пояснення (вх. № 21442 від 03.07.2017 р.), в яких повідомив суд про те, що відповідач в процесі розгляду справи частково погасив існуючу заборгованість, перерахувавши позивачу 2012800 грн., внаслідок чого борг відповідача перед позивач складає 464113,84 грн., з яких:

333450,00 грн. сума основної заборгованості;

59234,45 грн. пені згідно з п. 8.4 договору;

38237,50 грн. 7% штрафу згідно з п. 8.4 договору;

26681,79 грн. інфляційних втрат;

6510,10 грн. 3% річних.

Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву (вх. № 21493 від 03.07.2017 р.), в яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошових коштів на загальну суму 490104,20 грн., у тому числі 676913,84, у тому числі 546250,00 грн. - сума основної заборгованості, 59234,45 грн. пені, 38237,50 грн. - сума штрафу, 26681,79 грн. - сума інфляційних втрат, 6510,10 грн. - 3% річних та витрати по сплаті судового збору у розмірі 10153,1 грн. з посиланням на те, що відповідач на виконання умов біржового контракту Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р. перерахував на розрахунковий рахунок позивача за поставлений товар грошові кошти у сумі 212800,00 грн., внаслідок чого станом на 30.06.2017 р. заборгованість відповідача перед позивачем складає 333450,00 грн. При цьому, відповідач не погоджується з заявленими до стягнення сумами пені, штрафу, інфляційних та річних, оскільки сума основної заборгованості відповідача перед позивачем зменшилась.

Позивач надав до суду письмові пояснення (вх. № 22801 від 13.07.2017 р.), в яких обґрунтовує власну правову позицію у спорі по даній справі та просить суд задовольнити його позовні вимоги.

На судове засідання 17.07.2017 р. прибув представник позивача, який наполягає на задоволення позовних вимог в повному обсязі з урахуванням здійсненого відповідачем погашення основної суми заборгованості.

Відповідач на судове засідання 17.07.2017 р. свого уповноваженого представника не направив, та надав суду з клопотання (вх. № 22874 від 14.07.2017 р.), в якому просить суд відкласти розгляд справи через зайнятість свого представника в іншому судовому процесі.

Однак, зазначене клопотання відповідача не підлягає задоволенню, оскільки дана справа розглядається судом вже тривалий час, на протязі якого відповідач не був позбавлений можливості реалізувати власні процесуальні права, в т.ч. надати в обґрунтування своїх вимог всі необхідні документи та пояснення в обґрунтування власної правової позиції.

Крім того, відповідач не надав суду жодного доказу неможливості прибуття його представника на дане судове засідання.

Статтею 22 ГПК України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Таким чином, відповідні обовязки стосуються і сторін у даній справі. Відповідач, як юридична особа, у випадку неможливості прибуття на судове засідання певних представників не позбавлені можливості направити інших представників.

Крім того, згідно зі ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

При цьому, обставин, які б зумовлювали неможливість розгляду справи в даному судовому засідання суд не вбачає.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 23.12.2016 р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено біржовий контракт Аграрної біржі № НОМЕР_1 (далі за текстом контракт; а. с. 11-13), відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю товар, вказаний в цьому контракті, а покупець зобовязується прийняти такий товар і сплатити за нього грошову суму, передбачену цим контрактом.

Згідно з розділом 1 контракту, його предметом є наступний товар: борошно пшеничне вищого ґатунку, що відповідає ДСТУ 46.004-99 (надалі «товар»).

Кількість товару, що продається за цим контрактом, становить 95,000 тон.

Тип контракту спот

Відповідно до п. п. 2.2-2.3 контракту ціна однієї тони (одиниці) товару: 4791,67 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 958,33 грн., загалом разом з ПДВ 5750,00 грн.

Загальна сума товару, що продається згідно цього контракту, встановлюється сторонами: 455208,33 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 91041,67 грн., загалом разом з ПДВ 546250,00 грн.

За умовами п. 4.1. - 4.2. контракту покупець повинен протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту виписки дозволу-довіреності на переоформлення товару, сплатити за товар. Покупець оплачує товар шляхом перерахування грошової суми, вказаної в п. 2.3 цього контракту, на банківський рахунок продавця за наступними реквізитами: р/р 1, ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478.

Пунктами 5.1-5.3 контракту передбачено, що товар надається в розпорядження покупця без будь-якої упаковки та тари на умовах EXW (Інкотермс 2010) за місцезнаходженням товару, а саме: на складі Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» (). Продавець протягом трьох робочих днів з моменту укладання та реєстрації на аграрній біржі цього контракту, передає покупцю: дозвіл-довіреність на переоформлення товару. Приймання продукції за кількістю та якістю здійснюється в день поставки та оформляється видатковою накладною. Датою поставки є дата видаткової накладної.

Згідно з п. п. 6.1-6.2 контракту продавець зобовязаний передати товар в кількості, вказаній в п. 1.3 цього контракту за вирахуванням норм виправданих втрат (в тому числі природних втрат та убутку за рахунок поліпшення якості), а покупець прийняти товар згідно з умов цього контракту. Покупець зобовязаний оплатити товар згідно цього контракту.

Згідно з п. 8.4 контракту, за порушення покупцем строків оплати товару відповідно до п. п. 2.3 та 4.1 цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 7 (семи) відсотків загальної ціни товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобовязання за зазначеним контрактом виконав в повному обсязі.

23.12.2016 р. позивач виписав дозвіл-довіреність на переоформлення продуктів переробки № 09/3534.

Згідно з видатковою накладною № 4066 від 23.12.2016 р. позивач передав відповідачу борошно пшеничне вищого ґатунку обсягом 95,00 тонн на загальну суму 546250 грн.

З урахуванням п. 4.1. договору, свої зобовязання з оплати отриманого товару відповідач був зобовязаний виконати до 06.01.2017 р.

Проте, відповідач свої зобовязання зі сплати отриманого товару виконав не в повному обсязі, його заборгованість перед позивачем станом на момент звернення позивача до суду з позовом по даній справі складала 546250,00 грн.

В звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за контрактом, позивач направив на адресу відповідача вимогу № 02-08/4/785 від 27.04.2017 р. про сплату існуючого боргу з урахуванням інфляційних, річних та штрафних санкцій, проте, зазначена вимога відповідачем виконана не була, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

В поданому позові позивач просить суд стягнути з відповідача 546250 грн. основного боргу.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань, позивачем на підставі умов контракту та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з відповідача 59234,45 грн. пені, 4983,60 грн. 3% річних, та 21571,40 грн. інфляційних за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р. та 38237,50 грн. 7% штрафу.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідач в процесі розгляду справи сплатив на користь позивача заборгованість в сумі 212800 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача та ним не заперечується останнім.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 333450 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем, зокрема у відзиві на позов, жодним чином не спростовується.

Строк оплати зазначеної заборгованості є таким, що настав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині та стягнення з відповідача на користь позивача 333450 грн. суми основної заборгованості за біржовим контрактом Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, в процесі розгляду даної справи, відповідач сплатив решту основного боргу за біржовим контрактом Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р. в сумі 212800 грн., що також була заявлена позивачем до стягнення в межах даної справи.

Зазначене свідчить про відсутність між сторонами предмету спору стосовно стягнення заборгованості в розмірі 212800,00 грн., та є підставами для припинення провадження щодо розгляду позову в відповідній частині на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, позивач має право на нарахування інфляційних та річних на підставі ст. 625 ЦК України незалежно від того, чи наділений чи ні він таким правом згідно з умовами укладеного між сторонами договору, як про це помилково зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязання зі отриманого товару підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовано.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних (а. с. 18), останнім їх нараховано за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р. і їх розмір за даними позивача становить 21571,40 грн. інфляційних та 4983,60 грн. річних , хоча в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 26681,79 грн. інфляційних та 6510,10 грн. 3% річних.

Суд констатує, що позовна заява не містить будь-яких посилань про те, за який саме період позивачем здійснено розрахунок інфляційних та річних. Разом з тим, оскільки розрахунок інфляційних та річних (а.с. 18) є додатком до позову, і такий розрахунок містить період нарахування цих санкцій, суд приходить до висновку про те, що предметом розгляду суду в межах даної справи є інфляційні та річні, нараховані за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р.

Здійснивши розрахунок інфляційних та річних за зазначений період прострочення, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 26681,79 грн. інфляційних та 4983,60 грн. річних. В решті позову про стягнення річних слід відмовити в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю її нарахування до стягнення за зазначений вище період прострочення.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу та пені суд зазначає наступне.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вже зазначено вище, п. 8.4 контракту встановлено, що за порушення покупцем строків оплати товару відповідно до п. п. 2.3 та 4.1 цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 7 (семи) відсотків загальної ціни товару.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок пені (а. с. 18), останнім її нараховано за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р. і її розмір за даними позивача становить 46094,52 грн., хоча в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 59234,45 грн.

Суд зазначає, що позовна заява не містить будь-яких посилань про те, за який саме період позивачем здійснено розрахунок пені. Разом з тим, оскільки розрахунок пені є додатком до позову, і такий розрахунок містить період нарахування пені, суд приходить до висновку про те, що предметом розгляду суду в межах даної справи є пеня, нарахована за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р.

Здійснивши розрахунок пені за зазначений період прострочення, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 46094,52 грн. В решті позову про її стягнення слід відмовити в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю її нарахування до стягнення за зазначений вище період прострочення.

Разом з тим, розмір штрафу позивачем розраховано арифметично вірно, в звязку з чим, позов в частині його стягнення також підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 38237,50 грн. штрафу.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судовий збір в сумі 6741,71 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, п. 1-1 ст. 80, ст. 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібзавод Салтівський (адреса: 61153, м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, буд. 1; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1; ):

333450,00 грн. - основної заборгованості;

46094,52 грн. - пені

38237,50 грн. - штрафу;

26681,79 грн. - інфляційних втрат;

4983,60 грн. - 3% річних;

6741,71 грн. - судового збору.

В частині позову про стягнення 212800,00 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.07.2017 р.

Суддя ОСОБА_2