ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Справа № 911/739/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Короткевича О.Є., Куровського С.В.,
розглянувши касаційну скаргу ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року
за заявоюПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"
до1. ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат"; 2. ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн"
про визнання договору недійсним
у справі Господарського суду № 911/739/15 Київської області
за заявоюТОВ "Білоцерківський молочний комбінат"
провизнання банкрутом ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат"
ліквідаторДейнегіна В.М.
в судовому засіданні взяли участь представники:

ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України":Дідківський В.С. (довіреність №010-00/2046 від 15.05.2017 року),
ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат": Хоружний Ю.А. (довіреність від 16.06.2017 року), ліквідатор Дейнегіна В.М., арбітражний керуючий,
ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн":адвокат Горецький О.В. (договір №19-06/17 про надання правової допомоги від 19.06.2017 року), Горецька М.В. (довіреність №5 від 16.06.2017 року),
ТОВ "Терра Фуд":Кошарський О.В. (довіреність №53 від 14.11.2016 року),
ПАТ "Острозький молокозавод":Бортницький Ю.В. (довіреність №32 від 01.11.2016 року).

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.01.2017 (суддя Наріжний С.Ю.) позовну заяву ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Банк) про визнання недійсним договору у межах провадження у справі № 911/739/15 про банкрутство ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" задоволено. Визнано недійсним Договір відповідального зберігання (підтримання) у належному (робочому) стані майна боржника № 2002-Мл-БМК-ВР від 03.08.2016, укладений між ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" та ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн". Стягнуто з ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" та ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн" на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" по 1378,00 грн. судового збору.

Задовольняючи заяву Банку та визнаючи недійсним оспорюваний договір, місцевий господарський суд дійшов висновку, що його укладено з порушенням ч. 2 ст. 586 ЦК України, без згоди заставодержателя і даний договір порушує права та законні інтереси Банку.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 (колегія суддів у складі: С.В. Сотніков, А.А. Верховець, Л.П. Зубець) скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 у справі № 911/739/15 про визнання недійсним договору відповідального зберігання (підтримання) у належному (робочому) стані майна Боржника № 2002-Мл-БМК-ВР від 03.08.2016, укладений між ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" та ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн". Прийнято нове рішення. Відмовлено в задоволенні позовної заяви ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" від 11.11.2016 № 040-02/5712 (вх. № 3806/16) про визнання недійсним договору у межах провадження у справі № 911/739/15 про банкрутство ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат". Стягнуто з ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на користь ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" 3520,00 грн. судових витрат. Видачу відповідного наказу доручено Господарському суду Київської області.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний господарський суд зазначив, що під час розгляду даної справи апеляційним господарським судом не встановлено, а Банком не доведено наявності обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність оспорюваного правочину, та настання відповідних наслідків. Суд першої інстанції, помилково встановивши суперечність оспорюваного договору ч. 2 ст. 586 ЦК України щодо обов'язкової згоди заставодержателя на розпорядження майном, яке є предметом застави, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки не врахував спеціальні норми Закону про банкрутство. Також, визнав безпідставним висновок суду першої інстанції щодо обов'язкової згоди заставного кредитора на розпорядження майном банкрута з посиланням на ч. 4 ст. 42 Закону про банкрутство, оскільки така норма регулює правовідносини з продажу заставного майна, а не його тимчасової передачі в користування третім особам на підставі ч. 1 ст. 38 Закону.

В касаційній скарзі ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Київської області від 24.01.2017. Вважає, що постанова суду апеляційної інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 2 ст. 586, ст. 203, 215 ЦК України та 207 ГК України.

Ліквідатор ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" проти вимог касаційної скарги заперечує з підстав, викладених у відзиві, просить касаційну скаргу ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 залишити без змін.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.03.2015 порушено провадження у справі №911/739/15 про банкрутство ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" за загальною процедурою, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника.

Ухвалою суду від 11.11.2015 ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" визнано кредитором боржника на суму 6 492 706,09 грн., з яких 1218грн. у першу чергу, на суму 6 491 488,09 грн. у шосту чергу та на суму 394 624 123,70 грн. окремо внесених до реєстру вимог кредиторів як вимог, забезпечених заставою майна боржника.

При цьому встановлено, що вимоги Банку забезпечені на підставі Договору застави № 27109Z6 від 17.03.2009, Договору застави № 27111Z43 від 01.09.2011, Договору застави № 27113Z23 від 27.05.2013, Договору застави № 27114Z1 від 24.01.2014 та Договору застави № 27114Z24 від 05.06.2014, відповідно до умов яких в заставу Банку передано рухоме майно боржника - обладнання для виробництва молочної продукції, яке знаходиться за адресою: Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Томилівка, вул. Узинська,2.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.12.2015 припинено процедуру розпорядження майном боржника та повноваження розпорядника майна Серебрякова О.В.; введено процедуру санації боржника.

Постановою Господарського суду Київської області від 02.06.2016 завершено процедуру санації боржника; припинено повноваження керуючого санацією Дейнегіної В.М.; визнано боржника банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Дейнегіну В.М.

З метою збереження майна банкрута у належному (робочому) стані, недопущення зменшення його вартості та економічної привабливості 07.07.2016 комітетом кредиторів було прийнято рішення про завершення технологічного циклу, для цього необхідно здійснити всі необхідні підготовчі дії для передачі майна на відповідальне зберігання (протокол № 07/07/16).

18.07.2016 комітетом кредиторів, за участю представника заставного кредитора з правом дорадчого голосу, було розглянуто проект договору відповідального зберігання та запропоновано Відповідачу2, який має всі необхідні ресурси та дозвільні документи, які забезпечують збереження майна, здійснити всі необхідні заходи для продовження роботи на давальницьких умовах, що надасть змогу не зупиняти виробничий цикл і дозволить зберегти ліквідаційну масу (протокол № 18/07/16).

Після визнання боржника банкрутом, на підставі рішення комітету кредиторів від 02.08.2016 (протокол № 02/08/16) 03.08.2016 між ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" та ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн" було укладено договір № 2002-Мл-БМК-ВР відповідального зберігання (підтримання) у належному (робочому) стані майна боржника (далі - договір зберігання, оспорюваний договір).

Пунктом 1.4. Договору зберігання передбачено строк зберігання з моменту підписання Акту приймання-передачі до 31.12.2016; при цьому строк договору може бути продовжений за письмовою згодою сторін.

Згідно п. 2.2.1. Договору зберігання, зберігач має право користуватись майном, виключно для збереження (підтримання) у належному (робочому) стані майна поклажодавця, в тому числі й для виробництва продукції.

Відповідно до п. 4.1. Договору зберігання, сторони домовились, що даний договір є безоплатним.

Згідно п. 7.2. Договору зберігання, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1. цього договору та закінчується 31.12.2016.

У листопаді 2016 року ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернулося до суду з позовом про визнання недійсним відповідно до ст. 203, 215 ЦК України Договору відповідального зберігання (підтримання) у належному (робочому) стані майна боржника № 2002-Мл-БМК-ВР від -3.08.2016, укладеного між ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат" та ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн". Вважає, що договір зберігання суперечить ч. 2 ст. 586, ч. 2 ст. 829 ЦК України, п. 1.4., 1.7., 2.3.4., 2.4.2. Договорів застави № 27109Z6, № 27111Z43, № 27113Z23, п. 1.5., 1.8., 2.3.4., 2.5.2. Договорів застави № 27114Z1 та № 27114Z24, оскільки укладений без згоди заставодержателя та з конкурсним кредитором боржника.

Окрім того, Банк посилається на те, що постанова Господарського суду Київської області від 02.06.2016 про визнання боржника банкрутом скасована, провадження у даній справі перебуває на стадії санації боржника, під час якої не передбачено права передавати майно боржника в користування третім особам.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 зазначеного Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вказані норми кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 207 ГК України, якою передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Однак, позивачем конкретної підстави недійсності оспорюваного договору, що передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України, не було визначено, як і не наведено жодних обставин, за яких правочин має ознаки нікчемності.

Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що під час укладення оспорюваного договору, сторони керувались законодавством, яке регулює ліквідаційну процедуру, введену чинною на той час постановою від 02.06.2016, в рамках наданих ліквідатору повноважень з дотриманням вимог діючого законодавства, а саме ст.ст. 38, 41, 98 Закону про банкрутство

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо; скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Вказана норма покликана в першу чергу забезпечити як збереження майна боржника, визнаного банкрутом, так і не допустити втрати його властивостей для досягнення основного завдання ліквідаційної процедури - продажу майна банкрута за найвищою ціною та ключової мети - задоволення вимог всіх кредиторів боржника за рахунок його продажу, в тому числі і заставних.

Так, ст. 41 Закону про банкрутство встановлено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута.

Тобто, забезпечення збереження майна банкрута, в тому числі і заставного, недопущення погіршення його стану є безпосереднім обов'язком ліквідатора.

Закон про банкрутство встановлює обов'язок погодження із забезпеченим кредитором плану санації та отримання згоди на продаж майна, що є предметом забезпечення, у ліквідаційній процедурі. При цьому, положеннями вказаного Закону не передбачено отримання згоди іпотекодержателя на укладення під час ліквідаційної процедури договору відповідального зберігання майна боржника.

Відтак, посилання Банку, як на підставу недійсності оспорюваного договору, на суперечність змісту правочину актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 203 ЦК України), а саме ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, є необґрунтованим з огляду на спеціальні норми Закону про банкрутство, норми якого мають пріоритет у застосуванні під час розгляду справи про банкрутство перед іншими законодавчими актами України.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що твердження Банку про порушення його прав та законних інтересів укладанням спірного договору, оскільки останній не надав згоду на його укладення, а наявність такої згоди, на думку Банку, є обов'язковою відповідно до договорів застави, не містять доведених фактів порушення його прав і законних інтересів та не надає юридичного права на звернення до господарського суду про визнання оспорюваного договору недійсним.

У позовній заяві Банком не зазначено, яким чином обраний ним спосіб захисту щодо визнання недійсним господарського договору, стороною якого він не є, призведе до відновлення його порушених прав та інтересів стосовно майна боржника, яка перебуває у заставі Банку, з огляду на те, що предмет застави не вибув з власності заставодавця, належним чином зберігається та перебуває під охороною за його місцезнаходження.

Водночас, метою укладення договору відповідального зберігання (підтримання) у належному (робочому) стані майна боржника від 03.08.2016 є саме забезпечення прав Банку, оскільки договір направлений на збереження майна, що є предметом забезпечення вимог позивача та недопущення погіршення стану предмету забезпечення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на всіх засіданнях комітету кредиторів брав участь Банк, як заставний кредитор, отримував копії протоколів, що свідчить про його обізнаність у всіх процесах, які відбуваються у процедурі банкрутства ТОВ "Білоцерківський молочний комбінат".

При цьому, заперечень або альтернативних пропозицій щодо порядку, умов забезпечення збереження у належному стані майна боржника з урахування специфіки його роботи, не надавав.

Крім того, на виконання умов даного договору, ліквідатором та представником заставного кредитора - Банком здійснюються на постійній основні перевірки стану майна боржника, та належності виконання відповідачем2 зобов'язань за договором, за результатами яких жодних зауважень та претензій щодо виконання відповідачем 2 зобов'язань за договором, стану заставного майна з боку Банку матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене також є безпідставним посилання скаржника на п. 1.4., 1.7., 2.3.4., 2.4.2. Договорів застави № 27109Z6, № 27111Z43, № 27113Z23, п. 1.5., 1.8., 2.3.4., 2.5.2. Договорів застави № 27114Z1 та № 27114Z24, як на підставу своїх вимог у справі з огляду на таке.

Як вбачається з договорів застави, зокрема п. 2.3.4, врегульовано зобов'язання, без письмової згоди заставодержетеля не здійснювати дій, пов'язаних зі зміною права власності на предмет застави або його частку, а також дій, пов'язаних з передачею предмета застави третім особам (в т.ч. передачу Предмету застави в оренду, лізинг). У разі невиконання зазначеного в цьому пункті обов'язку, заставодавець сплачує заставодержателю штраф у розмірі заставної вартості предмета застави (його частини), визначеної цим договором.

З вищезазначених договорів не вбачається, що вони впливають на правовідносини, що є предметом даного спору та слугують підставою для задоволення позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання (підтримання) у належному (робочому) стані майна боржника від 03.08.2016 саме як договору зберігання майна банкрута у справі про банкрутство, правовідносини у якій регулюються та прямо передбачені спеціальними норми Закону про банкрутство, з введенням іншого правового режиму правовідносин між господарюючими суб'єктами у справі про банкрутство зі зняттям, зокрема, обмежень щодо розпорядження майном такого боржника як наслідок визнання боржника банкрутом з метою збереження майна боржника та недопущення погіршення стану предмету забезпечення.

На підстави наведеного вище, апеляційний господарський суд не встановив, а Банк не довів наявності обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність оспорюваного правочину, та настання відповідних наслідків.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що обставини, на які посилається Банк, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання Договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між боржником та ТОВ "Молочна компанія "Мілк Лайн" Договору недійсним, оскільки є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Укладання даного договору може бути наслідком відповідальності заставодавця за договором застави, однак не може бути наслідком визнання договору недійсним з підстав, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України та ст.207 ГК України.

Відтак, твердження касаційної скарги про помилковість висновків місцевого та апеляційного судів, порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у касаційному провадженні, та, крім того, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин справи, суд касаційної інстанції, діючи в межах повноважень, визначених ст. 111-7 ГПК України, вважає, що касаційні вимоги не знайшли свого підтвердження, не є обґрунтованими та не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають, а тому оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, як така, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року у справі №911/739/15 залишити без змін.

Головуючий Катеринчук Л.Й.

Судді Короткевич О.Є.

Куровський С.В.