Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "06" липня 2017 р. Справа № 906/296/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 009/16 від 08.12.16р. (присутня в судовому

засіданні 27.06.17р.)

від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 568 від 27.06.17р. (присутній в судовому

засіданні 27.06.17р.)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (м.Київ) в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (смт.Іршанськ Хорошівського району Житомирської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" (смт.Іршанськ Хорошівського району Житомирської області)

про стягнення 98177,23 грн.

В судовому засіданні 27.06.17р. відповідно до ст.77 ГПК України оголошувалась перерва до 06.07.17р.

Позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 98177,23 грн., з яких 1134,37 грн. пені, 16007,43 грн. 3% річних та 81035,43 грн. інфляційних нарахувань за неналежне виконання умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру.

Заявою від 27.06.17р. № 02/1151 позивач зменшив розмір позовних вимог, просив стягнути з відповідача 98070,80 грн., з яких 1134,37 грн. пені, 15901,00 грн. 3% річних та 81035,43 грн. інфляційних за неналежне виконання умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, відмовитись від позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи передбачені ст.22 ГПК України права позивача, вказана заява не суперечить вимогам чинного законодавства України, не порушує чиїх-небудь прав та охоронюваних законом інтересів та приймається судом. Розгляд справи здійснюється з урахуванням поданих змін.

Представник позивача в судовому засіданні 27.06.17р. позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві та з урахуванням заяви від 27.06.17р. № 02/1151 про зменшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.5,6).

06.07.17р. на адресу господарського суду від позивача надійшла заява від 06.07.17р. № 02/1182 про відкладення розгляду справи в межах строків, встановлених ст.69 ГПК України у зв'язку з неможливістю представника позивача прийняти участь в судовому засіданні після перерви 06.07.17р. у зв'язку з призначенням на 10:00 год. 06.07.17р. виїзної наради на базі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" за участі керівництва ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (т.2 а.с.54,55).

Відповідач у відзиві від 05.07.17р. № 589 на позовну заяву проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі у зв'язку з безпідставністю (т.2 а.с.17-21). Зокрема, зазначив, що ним було здійснено оплату за надані позивачем послуги згідно договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру у повному обсязі на загальну суму 1915832,01 грн.

Також, посилаючись на ч.3 ст.267 ЦК України, відповідач просив застосувати позовну давність до позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки позивачем було здійснено нарахування пені всупереч ч.6 ст.232 ГК України, а саме: нарахування пені було здійснено не з дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Крім того, відповідач заперечив щодо позову в частині стягнення з нього інфляційних та 3% річних, посилаючись на те, що згідно умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру не передбачено їх стягнення.

06.07.17р. на адресу господарського суду від відповідача надійшло клопотання від 05.07.17р. № 588 про розгляд справи за відсутності його представника (т.2 а.с.16). Також у даному клопотанні відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві від 05.07.17р. № 589 на позовну заяву.

Після перерви в судове засідання 06.07.17р. представники сторін не з'явилися.

Розглядаючи заяву позивача від 06.07.17р. № 02/1182 про відкладення розгляду справи, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема у випадку нез'явлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, неподання сторонами витребуваних доказів, необхідністю витребування нових доказів.

Відповідно до пп.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Господарський суд вважає, що вищевказана заява позивача не підлягає задоволенню у зв'язку з її необгрунтованістю та непідтвердженням належними доказами, а також у зв'язку з відсутністю обставин в розумінні ст.77 ГПК України, за яких спір не може бути вирішено в даному засіданні.

При цьому, судом враховується також той факт, що позивач не був позбавлений можливості направити в судове засідання будь-якого іншого представника. Тому, господарський суд вважає за необхідне та можливе прийняти рішення у справі за відсутності представника позивача.

У зв'язку з неявкою представників сторін, справа розглядалась за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

30.12.14р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" (замовником/відповідачем) та Державним підприємством "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія") в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (виконавцем/позивачем) укладено договір № 301214 про надання послуг виробничого характеру (а.с.46-49).

Відповідно до пп.1.1.1-1.1.8 п.1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов'язався по заявці замовника надавати за плату, розмір якої визначається відповідно до прейскурантів виконавця, наступні послуги (надалі - послуги): послуги, пов'язані з використанням бази для підвищення кваліфікації робітничих кадрів; послуги складського зберігання; перевезення вантажів та доставка до місяця роботи працівників замовника автомобільним транспортом виконавця; послуги тракторно-бульдозерної техніки; послуги пов'язані з транспортуванням та відведенням промислової оборотної води; геологічне вивчення родовищ корисних копалин та оцінок запасів; послуги РМЦ, ГРП, ЕТЛ, КіПіА, ділянок ТТЦ по ремонту тракторно-бульдозерної техніки, енергоцеху по ремонту виробничого електрообладнання та електроустаткування; послуги ядерно-фізичного відділу центральної лабораторії виконавця по вимірюванню іонізуючого випромінювання та обслуговування обладнання (радіоізотопних щільномірів, рентгеноспектральних аналізаторів "БАРС", а також проведення центральною лабораторією виконавця аналізів проб руди та продуктів збагачення, випробування технологічної схеми з визначенням технологічних показників; послуги відділення технічної екології.

Детальна інформація щодо послуг, які надаються за цим договором, визначається у листі-заявці замовника, яка надається ним виконавцеві письмово (пп.1.2 договору).

Згідно пп.3.1 договору, за надання передбачених договором прейскурантних послуг замовник перераховує на банківський рахунок виконавця суму, встановлену згідно Акту приймання-передачі наданих послуг та рахунку-фактури виконавця.

Відповідно до пп.3.2 договору, строк оплати за надані послуги - не пізніше п'яти робочих днів з дня виставлення рахунку-фактури виконавцем.

Згідно пп.3.3 договору, здавання послуг виконавцем та приймання їх результатів замовником оформлюється Актом приймання-передачі наданих послуг, який підписується повноважними представниками сторін. Замовник протягом п'яти робочих днів з моменту отримання Акту, повертає виконавцю один з двох примірників Акту приймання наданих послуг.

Відповідно до пп.7.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами.

У пп.7.2 договору сторони погодили, що строк цього договору закінчується 31.12.2015 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

31.12.15р. сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої внесено зміни, зокрема, до пп.7.2 договору та викладено його в наступній редакції: "7.2. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п.7.1 цього договору та закінчується 29.02.2016, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань." (а.с.50).

На виконання умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру позивачем у період з січня 2015 року по лютий 2016 року надано відповідачу послуги на загальну суму 1915832,00 грн., що підтверджується відповідними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за вказаний період (т.1 а.с. 67, 69, 71, 73, 75, 77, 79, 81, 83, 85, 87, 89, 91, 93, 94, 97, 99, 102, 103, 105, 107, 109, 110, 112, 114, 116, 118, 120, 122, 125, 126, 128, 130, 133, 134, 136, 138, 140, 142, 145, 146, 148, 151, 152, 154, 156, 158, 159, 161, 163, 166, 167, 169, 171, 173, 175, 177, 180, 181, 183, 185, 187, 189, 191, 193, 195, 197, 199, 201, 203, 205, 207, 209, 211, 213, 215, 217, 219).

Відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг станом на момент звернення позивача з позовом до суду виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями (т.2 а.с.32-53).

Згідно даних позивача, відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати наданих послуг виконав у повному обсязі, але з порушенням строку та розміру оплати наданих послуг (т.1 а.с.4).

Підпунктом 4.1 договору сторонами погоджено, що у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.

На підставі пп.4.1 договору та ч.6 ст.231 ГК України позивачем за несвоєчасно проведені розрахунки відповідачу нараховано 1134,37 грн. пені.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання позивачем на підставі ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача 15901,00 грн. 3% річних та 81035,43 грн. інфляційних.

Відповідач, заперечуючи проти позову, та посилаючись на ч.3 ст.267 ЦК України, просив застосувати позовну давність до позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки позивачем було здійснено нарахування пені всупереч ч.6 ст.232 ГК України, а саме: нарахування пені було здійснено не з дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідач, вказуючи на вимоги п. 1 ч. 2 ст. 258, ч. 5 ст. 261, ст.ст. 252-255 ЦК України, зазначив, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконано, а тому перебіг строку позовної давності по взаємовідносинах, що випливають з договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру має обчислюватися окремо за кожним простроченим платежем згідно відповідних Актів здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Тому, відповідач вважає, що позовну заяву в частині вимог щодо стягнення пені позивачем подано до суду з пропущенням річного строку позовної давності.

Крім того, відповідач заперечив щодо позову в частині стягнення з нього інфляційних та 3% річних, посилаючись на те, що згідно умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру не передбачено їх стягнення.

На думку відповідача, чинне законодавство прямо не зобов'язує кредитора вимагати від боржника сплати боргу з урахуванням штрафних санкцій.

При цьому відповідач вважає, що позивачем невірно здійснено розрахунок інфляційних, у зв'язку з чим ним було подано здійснений ним контррозрахунок інфляційних на суму 52848,42 грн. (т.2 а.с.22-29).

Також відповідач просив суд взяти до уваги той факт, що ним було здійснено оплату за надані позивачем послуги згідно договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру у повному обсязі на загальну суму 1915832,01 грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру та додаткової угоди до нього.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, матеріалами справи, а саме підписаними між сторонами актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з січня 2015 року по лютий 2016 року підтверджено, що позивачем були надані відповідачу послуги згідно умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру на загальну суму 1915832,00 грн., що вказує на належне виконання позивачем своїх договірних зобов'язань.

Внаслідок прийняття від позивача наданих послуг, шляхом підписання відповідних актів, у відповідача виник кореспондуючий обов'язок щодо оплати цих послуг.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пп.3.1 договору, за надання передбачених договором прейскурантних послуг замовник перераховує на банківський рахунок виконавця суму, встановлену згідно Акту приймання-передачі наданих послуг та рахунку-фактури виконавця.

Згідно пп.3.2 договору, строк оплати за надані послуги - не пізніше п'яти робочих днів з дня виставлення рахунку-фактури виконавцем.

Проте відповідач оплатив надані позивачем послуги з прострочкою платежу, про що свідчать: підписані сторонами акти звірки взаємних розрахунків: станом на 31.12.15р. (т.1 а.с.51), станом на 29.02.16р. (т.1 а.с.52), підписаний позивачем акт звірки взаємних розрахунків станом на 14.03.17р. (т.1 а.с.53,54), а також платіжні доручення (т.2 а.с.32-53).

Позивачем було направлено відповідачу претензію від 15.03.16р. № ОСОБА_1/579 про сплату заборгованості на загальну суму 1015678,19 грн., з яких 757347,93 грн. боргу за надані позивачем послуги, 132711,34 грн. пені, 14743,28 грн. 3% річних, 110875,64 грн. інфляційних (т.1 а.с.55-59).

Наявність заборгованості відповідача перед позивачем станом на 29.02.16р. в сумі 757347,93 грн. боргу за надані позивачем послуги підтверджується підписаним між сторонами актом звірки взаємних розрахунків від 02.03.16р. (т.1 а.с.60).

Відповідач у листі-відповіді № 356 від 15.04.16р. на вищезазначену претензію позивача визнав заборгованість в сумі 757347,93 грн. та зазначив, що заборгованість у розмірі 738583,56 грн. станом на 15.04.16р. сплачена ним згідно платіжних доручень: № 25839 від 23.03.16р., № 25901 від 28.03.16р., № 25968 від 30.03.16р., № 25981 від 30.03.16р. (т.1 а.с.61-63). Також відповідач вказав на погіршення його фінансового стану внаслідок тяжкої економічної ситуації в державі, у зв'язку з чим просив позивача звільнити його від сплати штрафних санкцій, нарахованих за порушення грошових зобов'язань.

Згідно даних позивача, його претензію від 04.08.16р. № ОСОБА_1/1712/6 про сплату штрафних санкцій на загальну суму 258330,26 грн., з яких 132711,34 грн. пені, 14743,28 грн. 3% річних та 110875,64 грн. інфляційних відповідач залишив без відповіді та задоволення (т.1 а.с.4,64,65).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань згідно договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 98070,80 грн., з яких 1134,37 грн. пені, 15901,00 грн. 3% річних та 81035,43 грн. інфляційних (з урахуванням заяви від 27.06.17р. № 02/1151 про зменшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.5,6).

Позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 1134,37 грн. послався, зокрема, на вимоги статтей 549, 611 ЦК України, ч.6 ст.231 ГК України, а також на умови пп.4.1 договору, згідно якого сторони погодили, що у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.

Суд вважає, що дана вимога є безпідставною, виходячи з наступного.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, наведеними нормами чинного законодавства в імперативному порядку встановлено, що вимога про стягнення пені може ставитися лише за умови письмового зазначення в договорі такого виду відповідальності за невиконання договірних зобов'язань.

Як вбачається з укладеного між сторонами договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру, сторони не передбачили відповідальності у вигляді нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1134,37 грн. пені є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Норма ч. 6 ст. 231 ГК України, на яку має місце посилання у позовній заяві, згідно якої штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором, не наділяють позивача правом на нарахування пені, оскільки умовами договору не передбачено її нарахування. Вказана норма лише визначає різновид неустойки у разі порушення грошового зобов'язання та її розмір, і є загальною нормою.

Щодо вимоги про стягнення 15901,00 грн. 3% річних та 81035,43 грн. інфляційних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку позивача вбачається, що нарахування 3% річних здійснено по кожному акту здачі - прийняття робіт, по якому існувало прострочення платежу на відповідну суму заборгованості, які за розрахунком позивача склали 15901,00 грн. (т.2 а.с.7-9).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних (т.2 а.с.7-9), суд встановив, що розрахунок є правомірним, тому вимога підлягає задоволенню у заявленій сумі.

В частині вимог про стягнення з відповідача 81035,43 грн. інфляційних нарахувань судом встановлено, що останні заявлені за період з лютого 2015 року по березень 2016 на суму заборгованості, яка існувала у відповідний період (т.1 а.с.19,20).

При перевірці розрахунку інфляційних (т.1 а.с.19,20), судом встановлено, що даний розрахунок здійснений позивачем відповідно до рекомендацій вказаних у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 та з урахуванням листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р., однак при розрахунку інфляційних у період станом на кінець червня 2015 року було взято до розрахунку суму боргу у більшому розмірі, а саме - 404641,47 грн., замість - 356684,55 грн.

У зв'язку з цим, судом здійснено перерахунок інфляційних та визначено вірну суму інфляційних нарахувань в частині станом на кінець червня 2015 року: (356684,55 грн. (сума боргу) х 100,4% / 100% - 356684,55) = 1426,74 грн.

Таким чином, з урахуванням зазначеного часткового перерахунку судом та решти розрахунку інфляційних нарахованих за інші періоди, які здійснені позивачем вірно, загальна сума інфляційних становить в загальній сумі 80843,60 грн., яка підлягає судом до задоволення.

Контррозрахунок інфляційних, здійснений відповідачем господарський суд не бере до уваги, оскільки він здійснений невірно та без урахування вищевказаних роз'яснень.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення відповідача щодо того, що згідно умов договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру не передбачено стягнення інфляційних та 3% річних і твердження відповідача про те, що чинне законодавство прямо не зобов'язує кредитора вимагати від боржника сплати боргу з урахуванням штрафних санкцій суперечить вимогам чинного законодавства та спростовується наступним.

Так, дійсно умовами укладеного між сторонами договору № 301214 від 30.12.14р. про надання послуг виробничого характеру не було передбачено стягнення інфляційних та 3% річних, але згідно ч.2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп.3.1 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 (далі - постанова), інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно пп.4.1 п.4 цієї ж постанови передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У пп.5.1 п. 5 постанови зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Крім того, відповідач на підставі ч.3 ст.267 ЦК України просив застосувати позовну давність до позовних вимог в частині стягнення пені.

Відповідно до пп.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.13р. № 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У зв'язку з тим, що господарським судом було встановлено, що вимога про стягнення пені заявлена позивачем безпідставно та у зв'язку з відмовою суду у задоволенні даної позовної вимоги, тому позовна давність до вказаної позовної вимоги не може застосовуватися.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 96744,60 грн., з яких 15901,00 грн. 3% річних та 80843,60 грн. інфляційних.

В частині стягнення 1134,37 грн. пені та 191,83 грн. інфляційних суд відмовляє.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" (12110, смт.Іршанськ Хорошівського району Житомирської області, вул.Шевченка 1-а, ідентифікаційний код 30597936)

на користь Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м.Київ, вул. Сурікова 3, ідентифікаційний код 36716128) в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (12110, смт.Іршанськ Хорошівського району Житомирської області, вул.Шевченка 1, ідентифікаційний код 39391950):

- 15901,00 грн. 3% річних;

- 80843,60 грн. інфляційних;

- 1578,36 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.07.17

Суддя Сікорська Н.А.

Друк.: 3 прим.:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з пов.).