ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 липня 2017 р. Справа № 918/419/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом Центральної міської лікарні м. Рівне

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Елікон"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної фінансової інспекції в Рівненській області

про відшкодування матеріальних збитків в сумі 17 872 грн. 41 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_2 (дов. № 1/8/1664 від 29.06.2017 р.);

Від позивача: ОСОБА_3 (дов. № 1/8/1665 від 29.06.2017 р.);

Від відповідача: ОСОБА_4 (дов. № б/н від 03.01.2017 р.;

Від відповідача: ОСОБА_5;

Від третьої особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Центральна міська лікарня м. Рівне звернулася до господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Елікон" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної фінансової інспекції в Рівненській області про відшкодування матеріальних збитків в сумі 17 872 грн. 41 коп.

Ухвалою господарського суду від 15 червня 2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/419/17 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 03.07.2017 р., також залучено в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_6 фінансову інспекцію в Рівненській області.

Ухвалою суду від 03.07.2017 р. розгляд справи відкладено на 17.07.2017р.

14.07.2017 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову в повному обсязі, наполягав на безпідставності позову, просив суд в його задоволенні відмовити.

У судовому засіданні 17.07.2017 р. представники позивача підтримали позов в повному обсязі, наполягали на його задоволенні, в свою чергу уповноважені представники відповідача проти позову заперечили, просили суд в його задоволенні відмовити, третя особа не забезпечила явку уповноважених представників у судове засідання 17.07.2017 р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

09.09.2015 року між ТОВ "Елікон" (надалі - генпідрядник) та ЦМЛ м. Рівне (надалі - замовник) було укладено Договір генпідряду № 215 на виконання будівельних робіт по обєкту: "Будівництво дизельної електростанції (автономного джерела живлення) для хірургічного корпусу лікарні по вул. Мірющенка, 25 А" а.с. 5 - 8), загальною вартістю 601 203,60 грн. з ПДВ. (п. 5.1. договору), у строк до 31.12.2015 року (п.3.1. Договору).

Факт належного виконання робіт Генпідрядником та прийняття робіт Замовником підтверджується підписаними та скріпленими печатками ОСОБА_7 приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за листопад та за грудень 2015 року (а.с. 10 - 13, 15 - 21), Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми КБ-3 за листопад та за грудень 2015 року (а.с. 9, 14, ), Підсумковими відомостями ресурсів витрат та розрахунками загальновиробничих витрат до актів (а.с. 22 - 27).

Матеріалами справи стверджено, що всього згідно договору генпідряду було виконано робіт на загальну суму 601 203,60 грн. з ПДВ.

ЦМЛ м. Рівне у відповідності до умов п.п. 5.1., 5.2. Договору розрахунки з ТОВ "Елікон" за виконані роботи проведені повністю на загальну суму 601 203,60 грн. з ПДВ., зазначені обставини підтвердили позивач у позовній заяві, а відповідач у відзиві на позовну заяву.

З матеріалів справи суд вбачає, що жодних претензій та заперечень щодо обсягів, якості та вартості робіт ЦМЛ м. Рівне не заявлялось.

Отже, судом встановлено, що зобовязання сторін по договору генпідряду є виконаними своєчасно, належним чином, у повному обсязі та з дотриманням умов договору та вимог чинного законодавства.

08.06.2016р. ОСОБА_6 фінансовою інспекцією в Рівненській області відповідно до п. 1.2.2.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Рівненській області на І квартал 2016 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ЦМЛ м.Рівне за період з 01.01.2013 по 29.02.2016, за результатами якої встановлено ряд порушень та недоліків, що відображені в акті ревізії №17-04-06/20 (а.с. 29 - 37).

Зокрема, в ході проведення зустрічної звірки ОСОБА_6 фінансовою інспекцією ТОВ "Елікон" не підтверджені витрати по роботі вантажного автотранспорту, які включені в акти виконаних робіт на суму 16 484,01 грн., а також завищена вартість загально-виробничих, адміністративних витрат на суму 1 388,40 грн.

05.04.2016р. ЦМЛ м.Рівне звернулася до відповідача з вимогою №1-8/1832 (а.с. 38) щодо відшкодування матеріальної шкоди в сумі 17 872,41 грн., повторно позивач звернувся до відповідача з вимогою 19.07.2016р. (а.с. 39).

25.07.2016р. ТОВ "Елікон" направило лист № 26/07-51 (а.с. 40), згідно якого зазначило, що збитків завдано для ЦМЛ м.Рівне не було.

З зазначеного вбачається, що вимоги позивача залишені відповідачем без задоволення.

Враховуючи усе зазначене вище, ЦМЛ м.Рівне, звернулася в суд та просить стягнути з ТОВ "Елікон" матеріальний збиток в сумі 17 872,41 грн., обґрунтовуючи свою вимогу актом ревізії №17-04-06/20, водночас суд вважає таку вимогу неправомірною, з огляду на наступне.

Статтею 193 ГК України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.837, ч.1 ст.843, ч.1 ст.844, ч.2 ст.845 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Якщо фактичні витрати підрядника виявилися меншими від тих, які передбачалися при визначенні ціни (кошторису), підрядник має право на оплату роботи за ціною, встановленою договором підряду, якщо замовник не доведе, що отримане підрядником заощадження зумовило погіршення якості роботи.

Відповідно до ч.1 ст.849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Згідно з частинами 1, 2 ст.853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Як було встановлено судом вище, усі виконані роботи за договором №215 від 09.09.2015р. прийняті позивачем за відповідними актами, підписаними ним без будь-яких зауважень та оплачені останнім повністю, жодних претензій відносно обсягу і якості робіт ні на момент їх прийняття та оплати позивачем, ні на момент звернення до суду з цим позовом, останнім не заявлялось та матеріали справи таких не містять.

Тобто, зобов'язання відповідача, що виникло на підставі договору №215 від 09.09.2015р., було належним чином виконано останнім відповідно до приписів законодавства та умов договору.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України).

Суд наголошує, що позивач своїми діями (підписання договору, актів приймання робіт без будь-яких зауважень, оплати отриманих робіт) підвердив виконання умов договору.

Отже, відповідність договору №215 від 09.09.2015р. вимогам законодавства позивачем не оспорюється, зміни щодо ціни договору до нього сторонами не вносились, що з огляду на приписи ст.ст.204, 651, ч.3 ст.632, ст.853 ЦК України, свідчить про безпідставність заявлених позивачем вимог.

Також суд зазначає, що основною підставою позову є акт ревізії №17-04-06/20 від 08.06.2016р. Державної фінансової інспекції в Рівненській області, згідно якого було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ЦМЛ м.Рівне за період з 01.01.2013 по 29.02.2016 і встановлено порушення та недоліків на суму 17 872,41 грн.

Суд констатує, що акт ревізії №17-04-06/20 від 08.06.2016р. не є належним доказом наявності збитків у позивача в сумі 17 872,41 грн. і тим паче він не свідчить про те, що такі збитки для позивача були завдані саме відповідачем.

Акт Державної фінансової інспекції, не є первинним документом, не є експертизою в розумінні ч. 4 ст. 853 ЦК України.

Відповідно до Указу Президента України від 23.04.2011 року №499/2011 "Про Положення про ОСОБА_6 фінансову інспекцію України", наказу Міністерства фінансів України від 03.10.2011 року № 1236 "Про затвердження положень про територіальні органи Державної фінансової інспекції України та їх підрозділи", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.10.2011 року за № 1212/19950, основними завданнями Держфінінспекції України, її територіальних органів в межах своїх повноважень на відповідній території, є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю, а також внесення пропозицій щодо її формування.

Згідно із п.3 Порядку проведення інспектування ОСОБА_6 фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006р. №550 акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

Відповідно до п.50 Порядку проведення інспектування ОСОБА_6 фінансовою інспекцією, її територіальними органами за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, в тому числі, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Статтею 15 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" передбачено, що законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єкту, що ревізується. Довідка контрольно-ревізійного управління чи акт перевірки може бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами (зокрема - пред'явлення відповідного позову до суду), однак не позбавляє відповідну особу процесуального обов'язку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами.

Отже, встановлення матеріального збитку актом ревізії, за відсутністю відповідного висновку судової експертизи визначити неможливо, оскільки потрібні спеціальні знання, ОСОБА_6 фінансова інспекція лише виявляє зазначені порушення, проте спеціальними знаннями, щоб стверджувати про застосування порушення ДБН, фінансова інспекція не володіє.

Зазначений акт ревізії лише фіксує думку державного органу щодо можливого бюджетного порушення позивача.

Тому, враховуючич зазначені вище норми права, позивач звертаючись до суду про стягнення збитків, у відповідності до вимог ГПК України, повинен довести свої вимоги належними та допустимими доказами.

Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

В силу ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Водночас, відшкодування збитків є мірою відповідальності, що застосовується за наявності протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи: шкідливого результату такої поведінки (збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками: вини правопорушника, тобто обовязкових елементів цивільно-правової відповідальності. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

В той же час, стягуючи збитки слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Згідно ч.2 ст.623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов'язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення. Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення. Відсутність будь-якого з зазначених елементів цивільного правопорушення виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Суд констатує, що позивачем не доведено факту наявності усіх необхідних складових, зокрема протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини відповідача, без яких неможливо застосувати таку міру відповідальності, як стягнення матеріального збитку.

Окрім того, позивачем не надано суду доказів, які б вказували на факт понесення ним додаткових, не передбачених договором витрат, що перевищують суму договору, з вини відповідача і за відсутності погодження позивача з такими витратами.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене в сукупності вбачається, що позов ЦМЛ м.Рівне про стягнення з ТОВ "Елікон" матеріального збитку є безпідставним, надуманим та таким який не підтверджений належними та допустимими доказами, а тому в його задоволенні суд відмовляє.

Згідно ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.49 ГПК України оплата судових витрат в сумі 1 600,00 грн. залишається за позивачем.

Також, суд роз'яснює, що у відповідності до статті 7 Закону України "Про судовий збір", позивач вправі звернутися до суду з заявою про повернення надміру сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "19" липня 2017 року

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу (33018, м. Рівне, вул. Миколи Карнаухова, 25);

3 - відповідачу (33010, м. Рівне, вул. Макарова, 16).

4 - третій особі (33028, м. Рівне, вул. Міцкевича, 14).