ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року Справа № 914/3303/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Кролевець О.А., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"
на рішення та постановугосподарського суду Львівської області від 15.02.2017 Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017
у справі№ 914/3303/16 господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвестпласт"
доПриватного підприємства "Інсталпласт-ХВ"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Сбербанк"
простягнення коштів,
за участю представників:
від позивачаСтолярський М.С.
від відповідачаМарушко Н.В.
від третьої особи Разумов М.А.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрінвестпласт" (далі - ТОВ "Укрінвестпласт") звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства "Інсталпласт-ХВ" (далі - ПП "Інсталпласт-ХВ") про стягнення 900 000,00 дол. США, що становить 23 724 000,00 грн. відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України (далі - НБУ) на 27.12.2016.

Рішенням господарського суду Львівської області від 15.02.2017 у справі № 914/3303/16 (суддя Щигельська О.І.) позов ТОВ "Укрінвестпласт" задоволено повністю. Стягнуто з ПП "Інсталпласт-ХВ" на користь позивача 900 000,00 дол. США основного боргу, що станом на 28.12.2016 згідно з офіційним курсом НБУ еквівалентно 23 985 603,00 грн.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 (колегія суддів у складі: Бойко С.М. - головуючого, Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.) рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 у справі № 914/3303/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Львівської області від 15.02.2017 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 у справі № 914/3303/16, Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" (далі - ПАТ "Сбербанк") звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти повністю і передати справу до місцевого суду на новий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 26.06.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Кролевець О.А., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ПАТ "Сбербанк" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 11.07.2017 о 12 год. 30 хв.

У відзивах на касаційну скаргу ПАТ "Сбербанк", які надійшли до Вищого господарського суду України 11.07.2017 до початку судового засідання, ТОВ "Укрінвестпласт" та ПП "Інсталпласт-ХВ" проти касаційної скарги заперечують і просять суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Заслухавши представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (далі - ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії", після зміни найменування - ПАТ "Сбербанк") (Банк) та ПП "Інсталпласт-ХВ" (Позичальник) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013 (далі - Кредитний договір), згідно з п. 1.1 якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію в доларах США та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надає Позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених цим Договором, а Позичальник зобов'язується використовувати кредит на цілі, зазначені в п. 1.5 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі сплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути Банку кредит у терміни, встановлені цим Договором та/або додатковими угодами до цього Договору, та виконати інші умови цього Договору.

Отримання відповідачем кредиту в сумі 2 141 838,00 дол. США на підставі Кредитного договору підтверджується, зокрема, довідкою ПП "Інсталпласт-ХВ" № 1 від 20.01.2017.

Згідно з пп "г" п. 2.1 Кредитного договору належне виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором забезпечується порукою фізичної особи ОСОБА_11 (далі - ОСОБА_11).

Між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (Кредитор) та ОСОБА_11 (Поручитель) укладено договір поруки від 08.07.2013 (далі - Договір поруки).

Відповідно до п. 2.1.2 Договору поруки відповідальність Поручителя перед Банком включає зобов'язання, які були невиконані Боржником, та які передбачені Основним договором-2 (згідно зі ст. 1 - Основний договір-2 - договір про відкриття кредитної лінії № 75-В/13/89/ЮО, укладений між Кредитором та Боржником 08.07.2013 з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії), зокрема, але не обмежуючись: зобов'язання повернути Кредитору кредит, наданий у доларах США в межах кредитної лінії, відкритої строком до 07.01.2015 за Основним договором-2 з граничним лімітом кредитування в сумі 3 496 151,00 дол. США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України), в строк/и який/і зазначений/ються в Основному договорі-2, а у випадках, передбачених законодавством України та/або Основним договором-2 та/або цим договором - достроково.

Згідно з п. 4.1 Договору поруки Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник. Поручитель та Боржник залишаються зобов'язаними перед Кредитором до того моменту, поки всі зобов'язання за Основним договором не будуть виконані повністю.

Відповідно до п. 4.2 Договору поруки, передбачена статтею 2 цього договору відповідальність Поручителя наступає у випадку, якщо Боржник допустить прострочення виконання зобов'язань за Основним договором. У такому випадку Кредитор звертається з письмовим повідомленням до Поручителя про невиконання Боржником зобов'язань, що зазначені в статті 2 цього Договору, та їх обсяг, та вимогою про виконання цих зобов'язань Поручителем як солідарним боржником.

ПП "Інсталпласт-ХВ", боржник, одержало повідомлення-вимогу ПАТ "Сбербанк" вих. № 97/5/54 від 09.10.2014, в якій зазначено, що станом на 09.10.2014 за Кредитним договором обліковується прострочена заборгованість, у тому числі 900 000,00 дол. США - прострочена заборгованість з повернення кредиту, й заявлено вимогу про її сплату протягом 7 календарних днів з дня отримання зазначеної кореспонденції.

09.10.2014 ОСОБА_11 сплачено 900 000,00 дол. США в рахунок погашення простроченої заборгованості ПП "Інсталпласт-ХВ" за договором про відкриття кредитної лінії № 75-В/13/89/ЮО, що підтверджується реєстром документів ПАТ "Сбербанк" по рахунку ОСОБА_11 за 09.10.2014.

При цьому, за висновками місцевого господарського суду, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, при оформленні платіжного документа № 104823557 від 09.10.2014, на підставі якого Поручителем погашено заборгованість ПП "Інсталпласт-ХВ" за кредитним договором № 75-В/13/89/ЮО, зазначено дату укладення такого договору 08.07.2014, а не 08.07.2013, що є опечаткою, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що внаслідок цього такий платіж не зараховано ПАТ "Сбербанк" у рахунок погашення заборгованості ПП "Інсталпласт-ХВ".

Як вказали суди попередніх інстанцій, 02.11.2016 між ОСОБА_11 (Первісний кредитор) та ТОВ "Укрінвестпласт" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 08.07.2013 (далі - Договір про відступлення права вимоги), за яким Первісний кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає, а Новий кредитор приймає право вимоги Первісного кредитора до ПП "Інсталпласт-ХВ" (Боржник) за Договором поруки щодо сплати грошових коштів у сумі 900 000,00 дол. США в гривневому еквіваленті, згідно з курсом НБУ на день сплати (п.п. 1.1, 1.2).

Пунктом 1.3 Договору про відступлення права вимоги визначено, що вказані грошові кошти в сумі 900 000,00 дол. США були сплачені Первісним кредитором - ПАТ "Сбербанк" відповідно до умов договору поруки, укладеного між ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та фізичною особою за законодавством України - ОСОБА_11, укладеного на забезпечення виконання Боржником умов договору про відкриття кредитної лінії № 75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013 та договору про відкриття кредитної лінії № 74-В/13/89/ЮО від 08.07.2013, укладених між ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та ПП "Інсталпласт-ХВ".

Відповідно до п. 1.4 Договору про відступлення права вимоги Новий кредитор набув право вимоги Первісного кредитора до Боржника з моменту підписання даного Договору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що у зв'язку з виконанням ОСОБА_11 як Поручителем зобов'язань з погашення 900 000,00 дол. США простроченої заборгованості ПП "Інсталпласт-ХВ" за Кредитним договором, ОСОБА_11 набув право вимагати від Боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін у результаті виконання ним обов'язку, а тому до нього перейшли права Кредитора в обсязі 900 000,00 дол. США. Враховуючи умови Договору про відступлення права вимоги, керуючись положеннями ч. 1 ст. 512, ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарський суд першої інстанції дійшов висновку про підставність позовних вимог.

У свою чергу, господарський суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду про задоволення позову, водночас, вказав, що відповідно до п.п. 4.1 та 4.2 Договору поруки необхідною умовою для застосування цивільно-правової відповідальності Поручителя у вигляді виникнення відповідного обов'язку за Договором поруки є: встановлення факту невиконання або неналежного виконання Боржником зобов'язання за основним договором; встановлення наявності в Договорі поруки визначеного за Поручителем обов'язку з виконання невиконаного або неналежно виконаного Боржником зобов'язання за Основним договором; дотримання визначеного сторонами в Договорі поруки порядку (механізму) виникнення та реалізації обов'язку Поручителя з виконання Договору поруки.

При цьому, як зазначив апеляційний господарський суд, судами не встановлено, а сторонами не спростовано, що ПАТ "Сбербанк", як Кредитор, надсилало ОСОБА_11, як Поручителю, згідно з Договором поруки, у встановленому пунктами 4.1 та 4.2 Договору порядку: письмове повідомлення про невиконання Боржником зобов'язань та їх обсяг та вимогу про виконання цих зобов'язань Поручителем як солідарним боржником.

З урахуванням викладеного, за висновками господарського суду апеляційної інстанції, у зв'язку з недотриманням ПАТ "Сбербанк" обумовленого в Договорі поруки порядку, у ОСОБА_11 не виникло обов'язку зі сплати 900 000,00 дол. США простроченої заборгованості з повернення кредиту як Поручителя за Договором поруки.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції помилкового висновку про те, що ОСОБА_11 сплатив 900 000,00 дол. США як Поручитель за Договором поруки.

Водночас, за висновками господарського суду апеляційної інстанції, ОСОБА_11, сплативши 900 000,00 дол. США в рахунок погашення заборгованості ПП "Інсталпласт-ХВ", набув право вимоги про відшкодування вказаної суми не як Поручитель за Договором поруки, а як третя особа (суброгант) у порядку п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України (суброгація).

У зв'язку з цим, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновків про те, що право вимоги, яке згідно з Договором про відступлення права вимоги ОСОБА_11 передавалось ТОВ "Укрінвестпласт", виникло відповідно до Договору поруки та є регресною вимогою.

Проте висновки судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили (п.п. 1, 2, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, законодавець передбачив право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав (така правова позиція Верховного Суду України викладена, зокрема, у постанові від 16.09.2015 у справі № 911/3606/13).

Водночас, виходячи з позиції апеляційного господарського суду про те, що у ОСОБА_11 не виникло обов'язку зі сплати 900 000,00 дол. США простроченої заборгованості з повернення кредиту як Поручителя за Договором поруки, а кошти у вказаному розмірі були ним сплачені не як Поручителем за Договором поруки, випливають висновки, що у ПП "Інсталпласт-ХВ" не виникло зобов'язань перед ОСОБА_11 як Поручителем, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, відповідно, у ОСОБА_11 як Поручителя не виникло право вимоги до відповідача як Боржника за Договором поруки.

Разом з тим, апеляційним господарським судом не враховано, що згідно з умовами Договору про відступлення права вимоги, на підставі якого позивач звернувся з позовом у даній справі, ОСОБА_11 передано ТОВ "Укрінвестпласт" право вимоги саме за Договором поруки, що вбачається з самої назви Договору - "Договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 08 липня 2013 року" та положень п. 1.1 Договору про відступлення права вимоги.

Крім того, згідно з п.п. 1.2, 1.3 Договору про відступлення права вимоги, Новий кредитор (позивач) приймає право вимоги Первісного кредитора (ОСОБА_11) щодо сплати грошових коштів у сумі 900 000,00 дол. США, які були сплачені ОСОБА_11 саме відповідно до умов Договору поруки.

Таким чином, висновки апеляційного господарського суду щодо змісту права вимоги, яке передано за Договором про відступлення права вимоги, є суперечливими та такими, що не узгоджуються з положеннями цього Договору.

Також, слід зазначити, що особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як вбачається з позовної заяви, позивач матеріально-правовими підставами позову обрав п. 1 ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 513, ч. 1 ст. 514, ч.ч. 1, 2 ст. 553 та ч. 2 ст. 556 ЦК України. При цьому, нормами ст.ст. 553, 556 ЦК України врегульовано правовідносини поруки. Так, ч. 2 ст. 556 ЦК України, на яку послався позивач, визначає, що до поручителя, який виконав зобов'язання забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Таким чином, вимоги позивача виникли на підставі правовідносин поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Таким чином, зміна предмета або підстави позову є виключним правом позивача, а не господарського суду.

У п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Таким чином, при розгляді справи господарські суди першої та апеляційної інстанцій повинні виходити з підстав заявленого позову.

Апеляційний господарський суд, кваліфікувавши спірні правовідносини як суброгацію, що регулюється п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, та вказавши, що право вимоги у даній справі виникло не з Договору поруки, а в порядку суброгації, не врахував, що позивачем не змінювались підстави позову, а тому підстави позову інші, ніж ті, що викладені у позовній заяві, не були предметом розгляду у господарському суді першої інстанції під час вирішення даного спору.

Разом з тим, відповідно до вимог частин першої, другої статті 556 ЦК України (на яку посилався позивач в обґрунтування своїх вимог) до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15, які в силу приписів ст. 11128 ГПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, господарськими судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки спірним правовідносинам з урахуванням правової позиції, наведеної у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15, на яку посилалась третя особа під час розгляду даної справи у суді першої інстанції.

Місцевий господарський суд послався на лист від 01.02.2015 "Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання", підготовлений суддею Верховного Суду України В.І. Гуменюком, науковим консультантом управління вивчення та аналізу судової практики О.Є. Бурлай і головним консультантом цього управління С.В. Павловською.

Разом з тим, зазначений лист, на відміну від постанови Верховного Суду України не має обов'язкової сили, підготовлений раніше, ніж було прийнято зазначену постанову Верховного Суду України у справі № 6-932цс15, а також у ньому не йдеться про правовідносини, в яких має місце часткове виконання поручителем зобов'язань за договором.

Також, господарськими судами попередніх інстанцій не з'ясовано (у тому числі на підставі первинних документів) питання щодо розміру заборгованості відповідача за Кредитним договором в аспекті обсягу виконаних Поручителем зобов'язань за Кредитним договором (у повному обсязі чи частково виконано зобов'язання).

Отже, суди попередніх інстанцій припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень.

Враховуючи встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають права касаційній інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржувані судові акти підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну правову оцінку зібраним у справі доказам, доводам та запереченням учасників судового процесу і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 та рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 у справі № 914/3303/16 скасувати.

Справу № 914/3303/16 передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді О.А. Кролевець

С.Р. Шевчук