ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року Справа № 922/3972/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівКорсака В.А., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Варітек", м. Дніпро
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 року
у справі господарського суду Харківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Варітек", м. Дніпро
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Гелікон", м. Харків; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал", м. Харків
провизнання недійсним договору

за участю представників

позивача: Бобиль В.В.,

відповідача-1: Губар Н.В.,

відповідача-2: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Варітек" (далі за текстом - ТОВ "Варітек") звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Гелікон" (далі за текстом - ТОВ "Компанія "Гелікон") та товариства з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал" (далі за текстом - ТОВ "Динеро-Капітал") про визнання недійсним з моменту вчинення Договору поруки № ПР-ДК-КГ-001/04-16 від 05.04.2016 року, укладеного ТОВ "Динеро-Капітал" та ТОВ "Компанія "Гелікон".

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.12.2016 року залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 року в позові відмовлено.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що під час укладення спірного Договору відповідачами не порушено норм чинного законодавства, а сам Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ТОВ "Варітек" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 року і винести нове рішення, яким визнати недійсним з моменту вчинення Договір поруки № ПР-ДК-КГ-001/04-16 від 05.04.2016 року, укладений ТОВ "Динеро-Капітал" та ТОВ "Компанія "Гелікон".

ТОВ "Компанія "Гелікон" до Вищого господарського суду України подано відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач-1 проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 року - скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а представник відповідача-1 проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Відповідача-2 згідно з приписами ст. 1114 Господарського кодексу України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак він не скористався передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 06.06.2014 року ТОВ "Компанія "Гелікон" (покупець) та ТОВ "Варітек" (продавець) укладено Договір купівлі-продажу № 182-06/14, за умовами якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар - вертикальний обробляючий центр з ЧПУ моделі "DNM 500 П" (обладнання), а також виконати пусконалагоджувальні роботи, а покупець - прийняти та сплатити вартість товару.

Пунктами 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 Договору купівлі-продажу № 182-06/14 від 06.06.2014 року передбачено здійснення передплати в сумі 70% в наступному порядку: 20 % від суми Договору - передплата не пізніше 10.06.2014 року; 20 % від суми Договору - передплата не пізніше10.07.2014 року; 20 % від суми Договору - передплата не пізніше 10.08.2014 року; 10 % від суми Договору - передплата не пізніше 10.09.2014 року. Здійснення покупцем позивачу решти 30 % кінцевої оплати за Договором передбачено протягом 6 місяців з моменту підписання сторонами Акта виконаних пуско-налагоджувальних робіт (по 5 % щомісяця).

Відповідно до п. 3.2 Договору строк виконання обов'язку позивача з поставки обладнання здійснюється не пізніше 20.10.2014 року, за умови своєчасного здійснення платежів покупцем в повному обсязі згідно з п. п. 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 цього Договору.

05.04.2016 року ТОВ "Динеро-Капітал" (поручитель) та ТОВ "Компанія "Гелікон" (кредитор) укладено Договір поруки № ПР-ДК-КГ-001/04-16 (далі за текстом - Договір), згідно з п. п. 1.1, 2.1 якого поручитель за плату поручився перед кредитором за виконання ТОВ "Варітек" (боржник) обов'язків за Договором купівлі-продажу № 182-06/14 від 06.06.2014 року щодо поставки вертикального обробляючого центру з ЧПУ моделі "DNM 500 II".

Частинами 1 - 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, ТОВ "Компанія "Гелікон" 14.04.2016 року здійснило оплату винагороди на користь ТОВ "Динеро-Капітал" в сумі 100 000 грн. за спірним Договором поруки, а також у відповідності до його положень та приписів законодавства звернулось до суду з відповідною вимогою щодо солідарного стягнення з поручителя та боржника суми неустойки та відшкодування збитків, спричинених ТОВ "Компанія "Гелікон" внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань з поставки Вертикального обробляючого центру з ЧПУ моделі "DNM 500 II".

Таким чином, на виконання спірного Договору своєчасно та в повному обсязі здійснені передбачені ним платежі, а відповідачем-1 були вчинені необхідні дії, направлені на реальне виконання, передбачених положеннями Договору поруки № ПР-ДК-КГ- 001/04-16 від 05.04.2016 року правових наслідків.

Зі змісту ст. 553 Цивільного кодексу України вбачається, що договір поруки за своєю правовою природою є двостороннім правочином, метою укладення якого є забезпечення поручителем належного виконання боржником основного зобов'язання без будь-якої передачі прав та обов'язків сторін основного зобов'язання поручителю.

Укладення договору поруки не потребує згоди боржника.

В п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 зазначено, що у вирішеній спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з приписами ст. ст. 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

В постанові від 20.02.2012 року у справі № 6-51цс11 Верховний Суд України дійшов висновку, що згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Зважаючи на викладене, господарські суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що укладення Договору поруки № ПР-ДК-КГ-001/04-16 від 05.04.2016 року між ТОВ "Компанія "Гелікон" та ТОВ "Динеро-Капітал" без попередньої згоди на то боржника не могло призвести до порушення умов п. 11.3 Договору купівлі-продажу № 182-06/14 від 06.06.2014 року.

Також господарськими судами вірно відзначено про безпідставність доводів позивача про те, що положення п. 3.1 Договору поруки, за яким поручитель солідарно із боржником (ТОВ "Варітек") відповідає за виконання обов'язків поставки обладнання після здійснення 70 % передоплати за основним договором протягом 40 календарних днів, не відповідають умовам п. 3.2 Договору купівлі-продажу № 182-06/14 від 06.06.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ "Компанія "Гелікон" здійснено попередню оплату товару частинами, а саме останню частину оплачено 04.04.2016 року платіжним дорученням № 445 від 04.04.2016 року.

Оскільки передбачену п. п. 2.2.2 - 2.2.4 Договору передплату в розмірі 70 % у встановлений строк 1-й відповідач в повному обсязі не здійснив, відповідно й умови для поставки позивачем товару у строк до 20.10.2014 року не настали, тобто мало місце прострочення кредитора (ТОВ "Компанія "Гелікон"), внаслідок якого у позивача не настав обов'язок з поставки товару 20.10.2014 року, але зобов'язання сторін не припинилися, а тому строк виконання обов'язку з поставки залишився невизначеним.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що 31.03.2016 року ТОВ "Компанія "Гелікон" за допомогою електронної пошти та засобами поштового зв'язку надіслало на адресу позивача пропозицію про укладання додаткової угоди до Договору купівлі-продажу № 182-06/14 від 06.06.2014 року за № 10, в якій планувалось визначити нову дату поставки - 40 календарних днів з моменту здійснення 70% передоплати. Засобами поштового зв'язку зазначена пропозиція отримана позивачем 08.04.2016 року, що підтверджується копією опису вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення.

04.04.2016 року на виконання зазначеної пропозиції позивач виставив ТОВ "Компанія "Гелікон" на здійснення відповідної попередньої оплати рахунок № 52 від 04.04.2016 року, чим підтвердив свої зобов'язання щодо поставки обладнання, після здійснення позивачем 70 % передоплати за Договором.

04.04.2016 року відповідачем-1 здійснено останній платіж з 70% передоплати за Договором купівлі-продажу № 182-06/14 від 06.06.2014 року, що підтверджується платіжним дорученням № 445 від 04.04.2016 року. Надіслання на адресу відповідача-1 рахунку на оплату після отримання позивачем вищезазначеної пропозиції свідчить про те, що останній мав реальну можливість поставити на адресу відповідача-1 відповідне обладнання протягом 7-ми днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Таку вимогу щодо поставки обладнання надіслано ТОВ "Компанія "Гелікон" на адресу ТОВ "Варітек" 05.04.2016 року та отримано позивачем 08.04.2016 року, у зв'язку з чим строк виконання позивачем обов'язку з постави товару визначений датою останнього платежу 70 % передоплати.

Відтак, укладаючи 05.04.2016 року спірний Договір поруки сторони в п. 3.1 Договору погодили обсяг та період відповідальності щодо дійсного обов'язку позивача з поставки товару, строк виконання якого на той час ще не закінчився, а саме визначили відповідальність поручителя протягом 40 днів після здійснення відповідачем-1 70% передплати, тобто протягом 40 днів після 04.04.2016 року - до 16.05.2016 року.

Встановлення такого обсягу та періоду відповідальності не суперечить чинному законодавству.

Крім того, як було вищезазначено, у позивача через прострочку відповідача-1 у здійсненні попередньої оплати обов'язок поставки товару поставлено в залежність від здійснення 70% передоплати, у зв'язку з чим визначений датою останнього платежу передоплати.

В п. 6.2.4 Договору поруки сторони погодили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, передбаченого пунктом 3.1 цього Договору, не пред'явить вимоги поручителю.

Таким чином, шестимісячний строк дій поруки прив'язано спірним Договором поруки до строку виконання зобов'язання, передбаченого п. 3.1 Договору поруки , а тому порука є чинною, якщо кредитор протягом періоду з 05.04.2016 року по 05.10.2016 року не пред'явить позовної вимоги про виконання основного зобов'язання.

Відтак, на час укладення спірного Договору поруки від 05.04.2016 року передбачений ч. 4 статті 559 Цивільного кодексу України шестимісячний строк не закінчився, порука не припинилась, а тому доводи позивача про невідповідність умов спірного Договору поруки зазначеній нормі обґрунтовано визнані господарськими судами попередніх інстанцій безпідставними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки господарських судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що під час укладання спірного Договору поруки № ПР-ДК-КГ- 001/04-16 від 05.04.2016 року відповідачами не було порушено норм чинного законодавства, а сам Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що інші доводи ТОВ "Варітек", викладені в касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм, не спростовують законних висновків господарських судів попередніх інстанцій та вже були предметом розгляду в апеляційному господарському суді і обгрунтовано ним відхилені.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 року у справі № 922/3972/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіВ.А. Корсак

В.О. Швець