ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2017 р. Справа № 911/1481/17

За позовом Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації

до відповідача ОСОБА_1 вищого навчального закладу Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури,

Фізкультурно-оздоровчого закладу Плавальний басейн Купава

про визнання недійсним договору п.3.1 оренди від 06.04.2015 та зобовязання повернути сплачену суму ПДВ в розмірі 56 233,33грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від прокурора: Нестеренко Є.І. (службове посвідчення №028904 від 17.09.2014);

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 12.06.2017);

від відповідача 2: ОСОБА_3 (директор) ОСОБА_4 (довіреність б/н від б/д).

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації звернувся до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 вищого навчального закладу Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури та до Фізкультурно-оздоровчого закладу Плавальний басейн Купава та просить суд:

- визнати недійсним договір від 06.04.2015, між ОСОБА_1 вищим навчальним закладом Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури та Фізкультурно-оздоровчим закладом Плавальний басейн Купава про закупівлю за державні кошти послуг, повязаних з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну) в частині сплати податку на додану вартість, передбаченого п. 3.1 договору;

- зобовязати Фізкультурно-оздоровчий заклад Плавальний басейн Купава повернути Київському вищому навчальному закладу Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури фактично сплачену за договором від 06.04.2015 суму податку на додану вартість у розмірі 56 233,33грн.

В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на те що, договір від 06.04.2015 про закупівлю послуг повязаних з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну), укладений між ОСОБА_1 вищим навчальним закладом Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури та Фізкультурно-оздоровчим закладом Плавальний басейн Купава підлягає визнанню недійсним в частині сплати податку на додану вартість, оскільки спірний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

Наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації мотивовано прокурором ст. 131-1 Конституції України, ст.23Закону України Про прокуратуру

Відповідач у справі ОСОБА_1 вищий навчальний заклад Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури у своєму відзиві просить суд при розгляді справи не визнавати недійсним п.3.1 договору №16/т від 06.04.2015, через те що виникнуть проблеми з допуском вихованців училища в Фізкультурно-оздоровчий заклад Плавальний басейн Купава і призведе до закриття відділення плавання.

Відповідач у справі Фізкультурно-оздоровчий заклад Плавальний басейн Купава у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до статутної діяльності та фактично послуг із здобуття вищої освіти не надає, а тому вважає, що статтю Податкового кодексу України, а саме підпункт й підпункту 197.1.2 пункту 197.1 статті 197, застосувати до діяльності закладу відповідача 2 не можливо.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, суд

ВСТАНОВИВ:

06.04.2015 між ОСОБА_1 вищим навчальним закладом Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури (далі - замовник) та Фізкультурно-оздоровчим закладом Плавальний басейн Купава (далі - учасник) укладено договір №16/т про закупівлю товарів за державні кошти.

Відповідно до умов вказаного договору, учасник зобовязується у 2015 році надати замовникові послуги, повязані з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну) (далі - послуги), перелік яких визначається у специфікації, що додається до вказаного договору і є його невідємною частиною (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, обсяги закупівлі послуг може бути зменшена залежно від реального фінансування видатків.

Згідно п. 3.1 договору, ціна договору становить 337 600,00грн у т.ч. ПДВ 20%.

Ціна вказаного договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п. 3.2 договору).

У відповідності до п. 5.1 договору, строк (термін) надання послуг до кінця 2015 року.

Згідно п. 10.1 договору, вказаний договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2015.

Між відповідачами у даній справі підписано специфікацію (додаток №1), відповідно до якої учасником надаються замовникові послуги, повязані з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну).

Крім того, між відповідачами укладено додаткову угоду №1 від 28.04.2014, відповідно до якої ціна вищевказаного договору становить 337 400,00грн.

Як встановлено під час розгляду справи, відповідачем 1 - ОСОБА_1 вищим навчальним закладом Київської обласної ради Броварське вище училище фізичної культури на виконання умов договору, та підписаних між відповідами актів прийому-передачі виконаних робіт, сплачено на користь відповідача 2 - Фізкультурно-оздоровчому закладу Плавальний басейн Купава кошти в сумі 337 400,00грн

Звертаючись з даним позовом до суду прокурор зазначає, що вказаний договір укладено всупереч нормам Податкового кодексу України, в частині включення до ціни договору суми ПДВ, зокрема, пп. Й) п. 197.1.2 ст. 197.1.

У звязку з чим просить суд визнати недійсним п. 3.1 вказаного договору в частині сплати податку на додану вартість та зобовязати відповідача 2 повернути відповідачу 1 сплачену за договором суму ПДВ у розмірі 56 233,33грн.

Предметом спору у даній справі є дійсність вищевказаного договору.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як визначено ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У частині 1 статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення (частина 3 статті 207 ГК України).

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

В силу приписів частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Як визначено пп. й) п. 197 ст. 197.1 Податкового кодексу України (в редакції на момент укладення спірного договору), звільняються від оподаткування операції з постачання послуг із здобуття вищої, середньої, професійно-технічної та дошкільної освіти навчальними закладами, у тому числі навчання аспірантів і докторантів, навчальними закладами, що мають ліцензію на постачання таких послуг, а також послуг з виховання та навчання дітей у будинках культури, дитячих музичних, художніх, спортивних школах і клубах, школах мистецтв та послуг з проживання учнів або студентів у гуртожитках. До таких послуг належать послуги, зокрема, з організації літніх мовних курсів, шкіл, семінарів; групових та індивідуальних занять фізичною культурою та спортом на стадіонах, у спортивних залах і плавальних басейнах, на тенісних кортах для дітей, учнів і студентів.

Умовами укладеного між сторонами договору та підписаної в рамках вказаного договору специфікації визначено надання послуг з використання спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну).

Так, у відповідності до Положення про порядок організації індивідуальної та групової роботи в позашкільних навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 11.08.2004 № 651 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.08.2004 за № 1036/9635, визначено, що індивідуальна та групова робота в позашкільних навчальних закладах (далі - індивідуальна та групова робота) є однією з форм організації позашкільної освіти і проводиться з метою розвитку та підтримки обдарованих і талановитих вихованців (учнів і слухачів), здобуття ними практичних навичок та оволодіння знаннями в сфері науки, культури, мистецтва, фізичної культури та спорту для задоволення їх потреб у професійному самовизначенні і творчій самореалізації.

При цьому, відповідно до п. 2.3 вказаного Положення, підставою для організації індивідуальної та групової роботи у позашкільних навчальних закладах сфери освіти та фізичної культури і спорту організація індивідуальної та групової роботи здійснюється за навчальними програмами з видів спорту, затвердженими центральним органом виконавчої влади у сфері фізичної культури і спорту, річними планами навчально-тренувальних занять навчальних груп, планами навчально-тренувальних занять, індивідуальними планами підготовки спортсменів груп спортивного вдосконалення і вищої спортивної майстерності, затвердженими керівником закладу.

Умовами оскаржуваного правочину не передбачено послуги з організації групових та індивідуальних занять фізичною культурою та спортом у плавальних басейнах для дітей, учнів і студентів при цьому відповідач 1 надає відповідачу 2 послуги з використання (експлуатації) спортивних споруд (плавального басейну).

Таким чином, відносини між відповідачами, за своєю правовою природою мають орендні відносини, а не відносини з надання послуг.

При цьому, як визначено ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вказаних обставин, суд зазначає, що прокурором під час розгляду не доведено невідповідність укладеного між відповідачами договору нормам Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову у даній справі.

Судові витрати у звязку з відмовою в задоволенні позову покладаються на прокуратуру

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено 19.07.2017

Суддя С.І. Чонгова