ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

04 липня 2017 р. Справа № 902/569/17

Господарський суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: В. Білоуса

Секретар судового засідання : О. Матущак

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1- за довіреністю

відповідача 1: не з'явився

відповідача 2: ОСОБА_2- за довіреністю

присутні: ОСОБА_3

Місце розгляду справи : приміщення суду, зал судових засідань № 3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" (Вінницька обл., Тиврівський р-н, с.Селище, вул.Шевченка, 135 В)

до:Тиврівської районної державної адміністрації (23300, Вінницька обл., смт.Тиврів, вул.Тиверська, 32)

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (21027, м.Вінниця, вул.Келецька, буд.63)

про визначення Головного управління Держгеокадарстру у Вінницькій області Орендодавцем за Договором оренди з ТОВ «Селищанське» б/н від 01.06.2011 р. на землю, що знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами с. Селище Тиврівського р-ну Вінницької обл. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (площа земельної ділянки 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270), зареєстрованого від 16.12.2011 р. за реєстраційним № 01251, та про поновлення на пять років терміну дії Договору оренди б/н від 01.06.2011 р. на землю, що знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами с. Селище Тиврівського р-ну Вінницької обл. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (площа земельної ділянки 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270). що зареєстрований відділом Держкомзему Тиврівського району Вінницької обл. від 16.12.2011 р. за реєстраційним № 012851, та визнання поновленим зазначеного договору оренди землі на тих самих умовах на строк п'ять років у редакції додаткової угоди у наступній редакції додаткової угоди:

"ДОДАТКОВА УГОДА

про поновлення терміну дії до Договору оренди б/н від 01.06,2011 р.

Головне управління Держгеокадастру у Вінницький області (21027. м. Вінниця, вул. Келецька. буд. 63. адреса, ) в особі начальника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ОСОБА_4, який діє на підставі ст. 122 Земельного кодексу України, а також ст.ст. 4, 24, 33 Закону України «Про оренду землі», іменований в подальшому Орендодавець, з одного боку, та

Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕЛИЩАНСЬКЕ» (23316. Вінницька обл., Тиврівський р-н, с. Селище, вул. Шевченко. 135 в. ). в особі директора ОСОБА_5, який діє на підставі Статут)', іменований в подальшому «Орендар», з другого боку, уклали то Додаткову угоду про наступне:

1. Поновити термін дії договору оренди б/н від 01.06.2011 р. (державна реєстрація від 16.12.2011 р. за № 01251), на п'ять років.

2. Всі інші умови вищевказаного договору не зачеплені даною угодою, залишаються незмінними.

3. Ця Додаткова угода є невід'ємною частиною Договору оренди б/н від 01.06.2011 р. (державна реєстрація від 16.12.2011 р. за № 01251).".

ВСТАНОВИВ :

Відповідач 1 вимоги ухвали суду від 09.06.2017 про явку в судове засідання повноважного представника, надання доказів витребуваних вказаною ухвалою суду не виконав. Копія вказаної ухвали направлена відповідачу 1 рекомендованим листом та вручена йому 19.06.2017, що стверджується рекомендованим повідомлення органу поштового зв'язку вх.№ 3860 від 23.06.2017 (а.с.47). Це розцінюється судом як вручення рекомендованого листа із копією ухвали відповідачу 1 та, як належне повідомлення останнього про час і місце судового розгляду справи за його участю. Суд вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення сторін про час і місце судового розгляду справи за їх участю.

Оскільки сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, суд прийшов до висновку про те, що нез'явлення представника відповідача 1 в судове засідання, не перешкоджає вирішенню спору, та на підставі ст.75 ГПК України прийшов до висновку про розгляд справи за наявними в справі доказами у відсутність представника відповідача 1.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що 01.06.2011 року між Тиврівською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Селищанеьке укладений Договір оренди б/н від 01.06.2011 р. на землю, що знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами с. Селище Тиврівського р-ну Вінницької обл. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на пять років (площа земельної ділянки 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270). Вказує про те, що договір укладений на підставі розпорядження голови Таврійської РДА від 07.02.2011 року за № 44., договір зареєстрований у відділі Держкомзему Тиврівського району Вінницької обл., 16.12.2011 р. за реєстраційним № 01244. Зазначає про те, що згідно підпункту 4 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Пунктом 8 договору термін його дії визначений на 5 (п'ять) років. При цьому, після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію. Вказує про те, що за п'ять років користування земельними ділянками позивач використовував земельні ділянки виключно за цільовим призначенням, від Орендодавця ніколи не поступало будь-яких скарг або нарікань. 04.10.2016 року, тобто більше ніж за два місяці до закінчення терміну дії договорів, позивач повідомив листом Тиврівську райдержадміністрацією (далі - «РДА») про бажання продовжити термін дії договорів. 27.10.2016 року позивач вдруге листом повідомив Тиврівську РДА про бажання продовжити термін дії договорів. Зазначає про те, що всі строки та умови встановленої законодавством процедури продовження договорів були дотриманні позивачем: 1) орендар належним чином виконував свої обов'язки відповідно до договору; 2) орендар повідомив орендодавця до спливу строку договору оренди про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; 3) орендар додав до листа - повідомлення проект додаткової угоди. Зазначає про те, що статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. а також договором оренди землі. Вказує про те, що відповідно до статті 33 цього ж Закону, орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі; до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди; орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лис т-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Вказує про те, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Зазначає про те, що таким чином, договір оренди земельної ділянки підлягає поновленню (укладання додаткової угоди) без прийняття відповідного рішення органом державної влади чи місцевого самоврядування за умови, що орендар земельної ділянки звернувся із клопотанням до орендодавця про поновлення договору з проектом додаткової угоди у строк, який встановлений договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Вказує про те, що листом від 17.11.2016 року на адресу позивача надійшла відповідь Тиврівської РДА з посиланням на ст. 1285 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" про те, що для вирішення питання продовження дії договорів рекомендовано позивачу звернутись до особи, яка управляє спадщиною за місцем знаходження таких земельних ділянок, враховуючи таку відповідь позивачем був перевірений статус орендованих земельних ділянок станом на 2016 рік. Зазначає про те, що як було з'ясовано позивачем згідно відкритих даних з державного земельного кадастру про земельні ділянки, які використовуються ГОВ "Селищанське" за договорами, вказані земельні ділянки мають статус земель державної власності. Вказує про те, що таким чином, особу можуть позбавити переважного права на оренду землі виключно прийняттям Орендодавцем рішення про відмову в цьому орендарю на передбачених законом підставах. Будь-якого рішення з даного приводу Тиврівською РДА не приймалося. Зазначає про те, що при цьому, після відповіді Тиврівської РДА стосовно того, що вони не мають повноважень по переукладенню договорів оренди, позивачем з відкритих джерел був з'ясований стан орендованих земельних ділянок; так зясовано, що ці земельні ділянки вже мають статус земельних ділянок державної власності. Вказує про те, що 01.01.2013 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року, відповідно до якого райдержадміністрації не наділено повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів, вищезазначені повноваження передано до центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи. Згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Зазначає про те, що на території Вінницької області дані функції передано Головному управлінню Держгеокадарстру у Вінницькій області; за таких обставин орендодавцем за договорами оренди слід вважати ГУ Головне управління Держгеокадарстру у Вінницькій області. Зазначає про те, що у першій відповіді Тиврівській РДА від 19.10.2016 року № 01/01-16/2166 нічого не зазначено ані про зміну статусу земельних ділянок, ані про можливу зміну орендодавця, а лише вказано про необхідність додати до клопотання про пролонгацію договорів оренди проекту додаткової угоди., лише у другій відповіді від 17.11.2016 року, яку позивач отримав значно пізніше, Таврійська РДА порекомендувала звернутись з питанням пролонгації договору до іншого органу. Зазначає про те, що позивач має переважне право на продовження дії договору оренди землі, позивачем понесені витрати на обробку землі. Вказує про те, що на земельних ділянках, які використовуються ТОВ Селищанське за договорами оренди знаходяться об'єкти незавершеного виробництва, а саме зернові насадження, які належать позивачу, крім того, вказує про те, що позивач продовжує здійснювати орендну плату за договором на вищевказані землі, яка приймається відповідачем 1 без заперечень та назад позивачу не повертається.

Відповідач 2 у відзиві проти позову заперечив покликаючись на те, що 01.06.2011 року між Тиврівською районною державною адміністрацією та ТОВ «Селищанське» було укладено договір оренди землі. Згідно п.2 договору від 01.06.2011 року обєктом договору є невитребувана земельна частка (пай) розташована на території Селищенської сільської ради за межами населеного пункту с. Селище Тиврівського району. Вказує про те, що порядок використання невитребуваних земельних часток (паїв) регулюється спеціальними законодавчими актами - Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-ІV від 05.06.2003р та Порядком організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. N 122. Зазначає про те, що відповідно до ст.13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (редакція від 27.06.2015 року), нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження. Згідно з пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. N 122 (редакція від 19.06.2015 року), нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду. Вказує про те, що з аналізу положень ст.ст.5 і 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", п.п.2,12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою КМ України від 04.02.2004р. №122 вбачається, що розпорядження нерозподіленими (невитребуваними) земельними ділянками (паями) з метою надання їх в оренду здійснюють сільські, селищні, міські ради чи райдержадміністрації в залежності від місця розташування таких ділянок, а саме за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради нерозподілені (невитребувані) земельні частки можуть передаватися в оренду в межах населених пунктів, а за рішенням районної державної адміністрації - за межами населених пунктів. Зазначає про те, що Вищий господарський суд у постановах від 30 березня 2016 року по справі № 920/945/15 та від 24 травня 2017 року справа № 922/3310/16 дійшов висновку, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій, а відтак надання таких ділянок у користування здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування відповідно до наданих їм повноважень та до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Вказує про те, що враховуючи те, що невитребувані земельні частки (паї) не є землями державної власності Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не може бути розпорядником таких земель. Вказує про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли» від 20.09.2016 № 1533-VІІІ було внесено зміни до Цивільного кодексу України. Зокрема ч.І ст. 1285 Цивільного кодексу України було доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки". Статтею 19 Закону України «Про оренду землі» визначено, що особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обовязково зазначається у договорі оренди земельної ділянки, тобто, у випадку якщо земельна ділянка (невитребуваний пай) входила до складу спадщини, то управління такою земельною ділянкою, за відсутності спадкоємців, має здійснювати сільська, селищна, міська рада.

Повно, всебічно, об'єктивно і в сукупності дослідивши надані в справу докази, надавши їм юридичну оцінку, заслухавши представника позивача, відповідача 2 суд, на підставі ст.755, 1285 ЦК України, ст.15, 19, 33 Закону України "Про оренду землі" прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

До такого висновку суд прийшов з огляду на таке.

01.06.2011 року між Тиврівською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Селищанеьке укладений Договір оренди б/н від 01.06.2011 р. на землю, що знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами с. Селище Тиврівського р-ну Вінницької обл. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на пять років (площа земельної ділянки 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270).

Договір укладений на підставі розпорядження голови Таврійської РДА від 07.02.2011 року за № 44., договір зареєстрований у відділі Держкомзему Тиврівського району Вінницької обл., 16.12.2011 р. за реєстраційним № 01251.

Згідно підпункту 4 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Пунктом 8 договору термін його дії визначений на 5 (п'ять) років.

Вказаний договір зареєстровано 16.12.2011.

В редакції чинній на дату реєстрації договору відповідно до ст.18 Закону України "Про оренду землі" договір набрав чинності з моменту його реєстрації 16.12.2011, відтак строк дії договору закінчився 16.12.2016.

В листі від 17.11.2016 відповідач 2 заперечив проти поновлення договору оренди і укладення додаткової угоди про поновлення посилаючись на те, що згідно п.5 ст.4, ч.5 ст.19 Закону України "Про оренду землі" із змінами від 20.09.2016, абз.2 ч.1 ст.1285 ЦК України в разі відсутності спадкоємців, органом який управляє спадщиною є сільські, селищні, міські ради за місцем знаходження такої земельної ділянки і запропонував позивачеві звернутися за укладенням договору до особи яка управляє спадщиною.

Відмова в продовженні договору оренди і стала причиною виникнення спору.

Для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обовязки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України, де законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Крім того, ст. 764 Цивільного кодексу України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше , що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Стаття 33 Земельного кодексу України фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Виходячи із приписів ст.ст. 319, 626 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Таким чином, згідно до ч. 4 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору, які передбачені ст. 15 цього закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою, орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди.

Згідно з частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Частиною 3 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). У відповідності до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Як визначено у пунктах 1, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Статтями 3 та 11 цього Закону визначено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. У разі подання заяв про виділення власників земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Тобто, в подальшому для осіб, які здійснюють оформлення державного акту на право приватної власності необхідно відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку. Однак вказаний обов'язок визначений лише для власників земельних часток. Отже, земельні ділянки державної або комунальної власності та земельні частки (паї) є різними об'єктами земельних відносин і мають різний правовий режим. За своєю правовою природою поняття земельні частки (паї) не є тотожним земельними ділянками, а тому оренда земельної частки (паю) і оренда земельної ділянки мають суттєво різні якісні відносини, у випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельні ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження. Згідно з пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відтак, законодавством передбачена можливість раціонального використання земельних часток до оформлення їхніми власниками правовстановлюючих документів з можливістю надходження коштів до бюджету. При цьому, оренда нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок не є сталою і не може забезпечити постійну площу орендованої земельної ділянки, оскільки земельні ділянки надаються на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок. З огляду на що, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах. Місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені. Згідно з пунктом 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право приватної власності на землю. Таким чином, земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об'єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації у порядку, визначеному нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", а норми статті 791 Земельного кодексу України та статті 3 Закону України "Про оренду землі", відносно визначення об'єкта оренди - не поширюється на відносини щодо оренди земельної частки (паю). При цьому, спеціальним законодавством не визначено спеціального порядку передачі не витребуваних земельних ділянок (паїв) відповідним державним адміністраціям, з яким пов'язане виникнення права на розпорядження ними згідно зі статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Разом з тим, спеціальне законодавство України зі спірних правовідносин не містить прямої імперативної норми про те, що отримання не витребуваних (нерозподілених) паїв (часток) в оренду здійснюється на підставі затвердженої документації із землеустрою певного виду.

Станом на дату укладення договору оренди землі від 01.06.2011 власник земельної ділянки - громадянка ОСОБА_6 померла.

Позивач звертався до відповідача 1 з листом про продовження договору оренди. Відповідач 1 в листі від 19.10.2016 повідомив про те, що позивач всупереч вимог п.2,3 ст.33 Закону України "Про оренди землі" не надав проект додаткової угоди.

Позивач не надав суду в матеріали справи сам проект угоди про продовження договору оренди (додаткової угоди) який він мав би надати відповідачу 1, не надав доказів направлення, вручення цього проекту відповідачам.

Це позбавляє суд можливості співставити зміст додаткової угоди яку позивач зобов'язаний був направити особі яка уповноважена укладати додаткову угоду про продовження дії договору із текстом додаткової угоди вказаній позивачем в позовній заяві якої позивач просить суд визнати поновленим договір оренди.

Також суд погоджується із доводами відповідача 2 викладеними у відзиві на позов та зазначає, що згідно п.2 договору від 01.06.2011 року обєктом договору є невитребувана земельна частка (пай) розташована на території Селищенської сільської ради за межами населеного пункту с. Селище Тиврівського району.

Порядок використання невитребуваних земельних часток (паїв) регулюється спеціальними законодавчими актами - Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-ІV від 05.06.2003р та Порядком організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. N 122.

Відповідно до ст.13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (редакція від 27.06.2015 року), нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Згідно з пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. N 122 (редакція від 19.06.2015 року), нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду. Вказує про те, що з аналізу положень ст.ст.5 і 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", п.п.2,12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою КМ України від 04.02.2004р. №122 вбачається, що розпорядження нерозподіленими (невитребуваними) земельними ділянками (паями) з метою надання їх в оренду здійснюють сільські, селищні, міські ради чи райдержадміністрації в залежності від місця розташування таких ділянок, а саме за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради нерозподілені (невитребувані) земельні частки можуть передаватися в оренду в межах населених пунктів, а за рішенням районної державної адміністрації - за межами населених пунктів.

Враховуючи те, що невитребувані земельні частки (паї) не є землями державної власності Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не може бути розпорядником таких земель. Вказує про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли» від 20.09.2016 № 1533-VІІІ було внесено зміни до Цивільного кодексу України.

Статтею 19 Закону України «Про оренду землі» визначено, що особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обовязково зазначається у договорі оренди земельної ділянки, тобто, у випадку якщо земельна ділянка (невитребуваний пай) входила до складу спадщини, то управління такою земельною ділянкою, за відсутності спадкоємців, має здійснювати сільська, селищна, міська рада.

Згідно ч.5 ст.4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов'язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки.

Згідно ч.1 ст.1285 ЦК України у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки.

Сторони не подали в матеріали справи докази про те, що земельна ділянка яка була предметом договору оренди прийнята спадкоємцем, або прийнято рішення суду про визнання вказаної земельної ділянки відумерлою спадщиною.

Таким чином, відповідно до вказаних норм законодавства особою яка вправі управляти спадщиною, а відтак і укладати договір оренди як орендодавець щодо невитребуваної земельної частки (паю) померлої громадянки ОСОБА_6 має бути сільська рада, в даному випадку Селищанська сільська рада.

В додатковій угоді яку просить зобов'язати укласти позивач орендодавцем указано Головне управління Держгеокадастру у Вінницький області, також одним із відповідачів указано Тиврівську РДА, тобто осіб які згідно наведених норм законодавства не можуть виступати орендодавцями невитребуваної земельної частки (паю), а відтак укладати додаткову угоду про поновлення договору оренди від 01.06.2011.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України в постановах від 30.06.2016 у справі № 920/945/16 та від 24.05.2017 у справі № 922/3310/16.

Згідно ст.15 Закону України "Про оренду землі" істотною умовою договору оренди землі є кадастровий номер земельної ділянки.

Суд зазначає, що ні в договорі оренди від 01.06.2011, ні в акті прийому - передачі земельної ділянки не вказано кадастрового номеру земельної ділянки.

Разом з тим, 05.06.2011 позивачем та відповідачем 1 було складено та підписано акт прийому - передачі земельної ділянки в якому не вказано індивідуалізуючих ознак об'єкта оренди - земельної ділянки таких як площа, кадастровий номер (а.с.18).

Також позивачем додано до матеріалів справи копію акту визначення меж земельної ділянки (на місцевості), з якої вбачається про те, що вказаний акт не підписаний сторонами та не містить дати складання (а.с.22).

Згідно ч.1 ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що вказані акти не являються належними доказами в розумінні ст.33, 34 ГПК України.

Згідно довідки відділу Держкомзему у Тиврівському районі вбачається, що земельна ділянка № 498 площею 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270 належить громадянці ОСОБА_6 (а.с.19).

Разом з тим, вказана довідка не містить дати її складання.

Матеріалами справи і зокрема договором оренди землі від 03.04.2017 стверджується, що Селищанська сільська рада земельну ділянку площею 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270 передана в оренду громадянину ОСОБА_7 строком на 10 років, або до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку чи набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою.

Із вказаного договору вбачається, що орендна плата встановлена в розмірі 12% від суми нормативно - грошової оцінки в сумі 145 715,40 грн. на рік шляхом щомісячних перерахувань в сумі 12 142,95 грн..

Тому поновлення договору оренду від 01.06.2011 в редакції додаткової угоди вказаній в позовній заяві із орендною платою в розмірі 731 грн. в рік - 3% від вартості земельної ділянки суперечило б закону та новій нормативно - грошовій оцінці земельної ділянки, оскільки розмір вказаної нормативно - грошової оцінки мінявся.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір оренди землі від 03.04.2017 укладений Селищанською сільською радою з ОСОБА_7 після закінчення строку дії договору оренди землі від 01.06.2011 (16.12.2016), який позивач просить визнати поновленим.

Позивач не надав суду докази визнання судом недійсним договору оренди землі від 03.04.2017 укладеного Селищанською сільською радою з ОСОБА_7.

Чинне земельне законодавство не передбачає поновлення договору оренди щодо земельної ділянки яка вже передана в оренду на підставі договору який не визнаний недійсним.

Окрім того, в договорі оренди який позивач просить поновити, строк оренди передбачений в 5 років.

Разом з тим, згідно ч.3 ст.19 Закону України "Про оренду землі", в редакції чинній станом на дату розгляду справи, строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не може бути менший як 7 років. Тому поновлення договору оренду від 01.06.2011 в редакції додаткової угоди вказаній в позовній заяві суперечило б ч.3 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Окрім того, позивач в позовній заяві посилається на висновок науково - правової експертизи № 126/48-е від 27.04.2017.

Вказаний висновок судом до уваги не береться, оскільки виконаний на замовлення позивача та не являє собою висновку судової експертизи. Особи які складали зазначені висновок не попереджалися судом про кримінальну відповідальність передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України за дачу завідомо неправдивого висновку або відмову дати висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов'язків.

Окрім того, вказаний висновок стосується правових питань, які відносяться до компетенції суду та в даному випадку не потребують спеціальних знань.

З огляду на все вищевикладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати на судовий збір в сумі 3 200 грн., згідно ст.49 ГПК України, підлягають покладенню на позивача.

Керуючись викладеним, ст.4-3, 4-5, 22, 28, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 75, 82 - 84, 115, 116 ГПК України, -

ВИРІШИВ :

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" до Тиврівської районної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визначення Головного управління Держгеокадарстру у Вінницькій області Орендодавцем за Договором оренди з ТОВ «Селищанське» б/н від 01.06.2011 р. на землю, що знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами с. Селище Тиврівського р-ну Вінницької обл. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (площа земельної ділянки 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270), зареєстрованого від 16.12.2011 р. за реєстраційним № 01251, та про поновлення на пять років терміну дії Договору оренди б/н від 01.06.2011 р. на землю, що знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами с. Селище Тиврівського р-ну Вінницької обл. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (площа земельної ділянки 2,6992 га, кадастровий номер :01:006:0270). що зареєстрований відділом Держкомзему Тиврівського району Вінницької обл. від 16.12.2011 р. за реєстраційним № 01251, та визнання поновленим зазначеного договору оренди землі на тих самих умовах на строк п'ять років у редакції додаткової угоди, відмовити.

2.Судові витрати на судовий збір в сумі 3 200 грн. покласти на позивача.

3. Копію рішення направити відповідачу 1 або вручити його уповноваженому представнику під розписку.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 04.07.2017 р. Повний текст рішення відповідно до ст.84 ГПК України оформлено і підписано 10 липня 2017 р. Рішення набирає законної сили на протязі 10-ти днів з дня повного його оформлення і підписання.

Суддя Білоус В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу 1 (23300, Вінницька обл., смт.Тиврів, вул.Тиверська, 32)