РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017Справа №910/1978/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»

Третя особа-1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «А/Т тютюнова компанія «В.А.Т.- Прилуки»

Третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон Страхування»

Третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фізична особа-підприємець ОСОБА_3

про стягнення 710 603,40 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Сечко С.В. - представник за довіреністю № 0116-52 від 10.05.16

від відповідача Шемяткін М.О. - представник за довіреністю б/н від 13.07.17

від третьої особи-1 не з'явився

від третьої особи-2 Гаврилиця Д.М. - представник за довіреністю № 1 від 03.01.17

від третьої особи-3 не з'явився

В судовому засіданні 19.07.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва подано позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» про стягнення 710 603,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (позивач) на підставі договору добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 від 31.12.2015 р. внаслідок настання страхової події - втрата застрахованого вантажу, виплачено страхове відшкодування Приватному акціонерному товариству "А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (третя особа), а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою на думку позивача є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (відповідач).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.04.2017 порушено провадження у справі за даною позовною заявою, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки», призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 24.05.2017.

23.05.17 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що відсутня вина перевізника у викладенні вантажу, оскільки викрадення відбулося на території стоянки, що перебувала під охороною.

Крім того, відповідач вважає, що втрата продукції сталася не з вини ТОВ "Вєста Україна", а внаслідок причин, які кваліфікуються як страховий випадок, в якому ПАТ "А/Т Тютюнева компанія "В.А.Т. - Прилуки" позбавлена права вимоги на відшкодування втраченого вантажу від відповідача, крім суми франшизи.

Також, позовні вимоги пред'явлено до експедитора, проте відповідач вважає, що відповідальною особою до якої має бути пред'явлено вимогу про стягнення страхового відшкодування є винна особа, яка викрала вантаж. На підставі чого, відповідач звертався до Ізмаїлського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області про надання інформації щодо винних осіб у крадіжці вантажу. Проте, відповіді на лист відповідача № 2314 від 15.03.17 не надано.

У судовому засіданні, призначене на 24.05.2017, представник позивача надав суду клопотання про долучення документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі та клопотання про залучення до участі у справі ПрАТ "СК "Юнісон Страхування" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки відповідно до договору № 0703.000401.120 від 06.11.15р., укладеного із ПрАТ "СК "Юнісон Страхування", ТОВ "Вєста Україна" застрахувало свою відповідальність за втрату вантажу при здійсненні експедирування вантажів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.05.17 залучено ПрАТ "СК "Юнісон Страхування" в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, вирішено направити запит до Ізмаїлського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області про надання інформації щодо результатів розслідування по кримінальному провадженні №000357, у зв'язку з чим розгляд справи відкладено на 07.06.17.

31.05.17 через загальний відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення ПрАТ "СК "Юнісон Страхування", в яких третя особа-2 зазначає, що перевізник ФОП ОСОБА_7 здійснював перевезення вантажу згідно товарно-транспортної накладної № НОМЕР_1 за маршрутом м. Прилуки - м. Ізмаїл автомобілем НОМЕР_2, відповідно до договору № 1/3 від 14.01.2016р., укладеним між відповідачем та ФОП ОСОБА_7

ПрАТ "СК "Юнісон Страхування" звертає увагу на п. 6.15 Договору перевезення вантажів № 1/3 від 14.01.2016р., згідно якого саме перевізник ФОП ОСОБА_7 несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, який вказаний в товарно-транспортних накладних.

У судове засідання, 07.06.17, з'явився представник відповідача, який заявив клопотання про клопотання про залучення до участі у справі ФОП ОСОБА_7 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки ФОП ОСОБА_7 є перевізником вантажу та у разі прийняття рішення, яке може вплинути на права та обов'язки ФОП ОСОБА_7, відповідач може звернутися за відшкодуванням сплачених збитків до ФОП ОСОБА_7

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.06.17р. продовжено строк розгляду спору у справі на 15 днів, залучено до участі у справі Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 третьою особою-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, у зв'язку з чим відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 21.06.17.

19.06.17 через загальний відділ діловодства суду надійшли клопотання третьої особи-1 про розгляд справи без участі представника ПрАТ "А/Т тютюнова компанія "В.А.Т.- Прилуки" та письмові пояснення, відповідно до яких, третя особа-1 зазначає, що розмір понесеного збитку понесеного ПрАТ "А/Т тютюнова компанія "В.А.Т.- Прилуки" складає 710 603,40 грн. Також, третя особа-1 зазначає, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування третій особі-1 у розмірі 710 603,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10313 від 06.06.2016р.

У судове засідання, призначене на 21.06.2017, з'явився представник позивача, який надав суду клопотання про долучення додаткових доказів по справі, надав усні пояснення по суті спору та підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, заперечив щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи-2 надав усні пояснення по суті спору та заперечив щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи-1 у судове засідання не з'явився, однак направив клопотання про розгляд справи без участі представника.

Представник третьої особи-3 у судове засідання не з'явився, про причини відсутності суд не повідомив.

У зв'язку із неявкою у судове засідання представника третьої особи-3 та враховуючи необхідність повторного направлення запиту до Ізмаїлського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області для надання інформації щодо результатів розслідування, ухвалою суду від 21.06.2017 розгляд справи відкладався до 19.07.2017.

У судове засідання, призначене на 19.07.2017, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи-2.

Представник позивача, вимоги підтримав та проси сул задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав додаткові докази по справі, проти вимог заперечував, з підстав наведених у відзиві.

Представник третьої особи-2 надав пояснення по суті спору.

Третя особа-3 у судові засідання не являлася, про причини неявки суд не повідомила.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, встановив.

31 грудня 2015 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі - страховик/позивач) та Приватне акціонерне товариство «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (надалі - страхувальник/третя особа) було укладено договір добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 (надалі - договір страхування).

Відповідно до п. 3. договору страхування предметом договору є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим вантажем.

Згідно з п. 7 договору страхування страховими ризиками (випадками) є: втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених п. 3.1.1 Правил «З відповідальністю за всі ризики» у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/1/82), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах.

Строк дії договору, згідно з п. 9, визначений з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р.

Як вбачається із матеріалів справи 01.01.2016 р. між Приватним акціонерним товариством А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (надалі - виконавець/відповідач) було укладено договір про надання послуг транспортного експедирування №0116В (надалі - договір експедирування), відповідно до умов якого (п. 1.1) виконавець надає транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів замовника, які належать замовнику, або стосовно яких є заявка на перевезення від замовника, а замовник приймає та оплачує надані послуги.

Відповідно до п. 1.5 договору експедирування виконавець має право для виконання заявки на перевезення від замовника здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому, виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії таких третіх сторін, включаючи але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

На виконання умов договору експедирування 29 січня 2016 року відповідачем було прийнято до перевезення вантаж третьої особи-1 - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Ізмаїл, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 29.01.2016.

За доводами позивача, що також підтверджується матеріалами справи, 03.02.2016 під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу на у кількості 1430,00 тис. шт.. на загальну вартість 710 603, грн., про що представниками ПАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", вантажоодержувача та водія був складений акт про прийняття продукції від 03.02.2016 р.

Факт нестачі вантажу також підтверджується дефектним актом від 03.02.2016.

За фактом викрадення майна з автомобіля 03.02.2016 відкрито кримінальне провадження №0000377.

За твердженням позивача 02.02.2016 третя особа-1 звернулася до позивач як до страховика з повідомленням про настання страхового випадку. За результатами розгляду якого позивачем на виконання умов договору страхування було складено страховий акт № ДКЦВ-11232 від 06.06.2016 та здійснено виплату страхового відшкодування третій особі у розмірі 710 603,40 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 10313 від 06.06.2016.

За твердженням позивача, оскільки відповідач несе повну матеріальну відповідальність за втрату та/або пошкодження майна, згідно з договором експедирування, проте свого обов'язку щодо збереження схоронності та цілісності вантажу не дотримано, в результаті чого виникла нестача товару. А відтак у позивача в силу ст. 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до відповідача як особи відповідальної за завдану шкоду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування) (ст. 980 Цивільного кодексу України).

Страховим випадком, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається із матеріалів справи третя особа-1 звернулася до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 02.02.2016 р., і позивачем на підставі страхового акту №ДКЦВ-11232 від 06.06.2016 р. було виплачено на користь страхувальника за договором страхування суму страхового відшкодування у розмірі 710 603,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням №10313 від 06.06.2016 р.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 710 603,40 грн. право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

На думку позивача, відповідачем як експедитором не було виконано зобов'язання зі збереження вантажу третьої особи за договором експедирування, а тому саме відповідач має відшкодовувати вартість втраченого майна.

Як встановлено судом, про що зазначено вище між третьою особою-1 та відповідачем та був укладений договір експедирування, за змістом якого відповідач взяв на себе обов'язок надати транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів.

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

За змістом ст. 4 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб'єкти господарювання.

Пунктом 1.5 Договору експедирування передбачено, що виконавець має право для виконання заявки на перевезення від замовника здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому, виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії таких третіх сторін, включаючи але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

Як вбачається із матеріалів справи, з метою здійснення перевезень вантажу відповідачем із ФОП ОСОБА_8 як перевізником був укладений договір про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №1/3 від 14.01.2016 р.

На виконання договору експедирування 01.01.2016 р. відповідачем було прийнято до перевезення вантаж третьої особи - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Ізмаїл, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 29.01.2016 р.

Частиною 13 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

03.02.2016 р. під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу у кількості 1430,00 тис. шт.. на загальну вартість 710 603, грн., про що представниками ПАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", вантажоодержувача та водія був складений акт про прийняття продукції від 03.02.2016 р.

Матеріалами справи також підтверджується, що фактом викрадення партії вантажу було відкрито кримінальне провадження №0000377.

Таким чином, під час виконання відповідачем своїх обов'язків з перевезення вантажу третій особі-1 за договором експедирування, були завдані збитки внаслідок викрадення частини вантажу, переданого на перевезення згідно товарно-транспортної накладної № від 29.01.2016 р.

Згідно зі ст. 934 Цивільного кодексу України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Частиною 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються шляхом їх належного виконання, тоді як невиконання або неналежне виконання відповідних обов'язків є їх порушенням у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, що за змістом статті 611 цього Кодексу має наслідком, у тому числі - необхідність відшкодування збитків.

Збитками в силу вимог статті 22 Цивільного кодексу України є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками і вина.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Судом встановлено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправність поведінки відповідача полягає у порушенні пункту 1.2 договору експедирування, згідно з яким виконавець зобов'язаний організувати та забезпечити належне, повне та своєчасне перевезення вантажів;

- збитки, як результат протиправної поведінки виражаються в тому, що позивачем виплачено страхувальнику за Договором страхове відшкодування;

- наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою і завданими збитками полягає у тому, що саме у зв'язку неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань за договором експедирування, позивачу були завдані збитки у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу.

Щодо наявності у діях відповідача вини, як елементу цивільної відповідальності, суд зазначає про таке.

Так, статтею 614 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (частина 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

Аналіз положень статті 614 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Відповідач вказує, що його вина у спричиненні вказаних збитків відсутня, транспортний засіб, який здійснював перевезення спірної партії товару, під час скоєння викрадення перебував на стоянці, на якій здійснювалась цілодобова охорона.

Однак, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини відповідачем суду не надано.

На підтвердження викладеного факту відповідачем долучено до матеріалів справи копію листа

При цьому, у листі ТОВ ГЕОРГАВТО" №16/06-17 від 16.06.2017, копія якого міститься в матеріалах справи, останній не здійснює охорону транспортних засобів та майна, що в них знаходиться.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду справи не доведено того, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення втрати вантажу.

Інші заперечення наведенні відповідача, що наведені у відзиві, спростовуються доказами наявними у матеріалах справи а тому не беруться судом до уваги.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався у відзиві, та на спростування заперечень позивача у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (04073, м. Київ, Московський проспект, буд. 6; ідентифікаційний код 35322154) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд. 32-А; ідентифікаційний код 30859524) суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 710 603 (сімсот десять тисяч шістсот три) грн. 40 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 659 (десять тисяч шістсот п'ятдесят дев'ять) грн. 05 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.07.2017

Суддя Пукшин Л.Г.