КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Справа№ 910/3098/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зубець Л.П.

Пашкіної С.А.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача - Таранов О.В., дов. № 18 від 12.01.2017 р.;

Педан І.П., дов. № 93 від 24.02.2017 р.;

від відповідача - Пономаренко В.В., дов. № 4210/0/4-16 від 06.12.16 р.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Державного агентства резерву України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.04.2017 року

у справі № 910/3098/17 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Державного підприємства «Новопокровський комбінат

хлібопродуктів»

до Державного агентства резерву України

про стягнення заборгованості 1 652 245,17 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року по справі № 910/3098/17 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» 1 652 245,17 грн. заборгованості та 24 783,68 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне агентство резерву України звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року по справі № 910/3098/17 скасувати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зубець Л.П., Пашкіна С.А. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.06.2017 року.

16.06.2017 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Державного агентства резерву України у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року по справі № 910/3098/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

08.01.2009 року між Державним підприємством «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» (далі - позивач, зберігач, ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів») та Державним агентством резерву України (далі - відповідач, поклажодавець) було укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/344-2009 (далі - Договір).

За умовами Договору його предметом є зберігання матеріальних цінностей державного резерву, яке здійснюється у зерносховищах зберігача.

Відповідно до п. 1.2 Договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені Договором форми актів затверджуються поклажодавецем.

Пунктами 3.1-3.3 Договору встановлено, що поклажодавець зобов'язаний:

- відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі;

- контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан;

- визнати зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшити кількість продукції на ці втрати та нестачі.

Згідно з п. 4.1 Договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб'єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Відповідно до п. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

«Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціями витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву», затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532 (далі - Порядок № 532).

Пунктом 5 Порядку № 532 передбачено, що Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

За твердженнями позивача, в порушення умов п. 4.1 Договору, п. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» та Порядку № 532, Держрезервом розмір витрат не переглядався з 2011 року, коли він був встановлений в розмірі 15 грн. за тонну пшениці в місяць.

Як стверджує позивач, з моменту встановлення у 2011 році розміру витрат, неодноразово підвищувався розмір мінімальної заробітної плати, вартість електроенергії та інших енергоносіїв, що впливають на розмір витрат, вказана ціна зберігання вже давно не відповідає реальним економічно обґрунтованим цінам, що існують на ринку надання послуг зі зберігання.

При цьому, позивач зазначає, що в січні 2015 року вартість зберігання на підприємстві позивача складала 20,00 грн. за тонну на місяць, з квітня 2015 року по червень 2015 року - 28,00 грн. за тонну на місяць, з липня 2015 по червень 2016 - 41,00 грн., а з липня 2016 року по цей час - 41,40 грн.

Згідно з п. 2 Порядку № 532 сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направляв відповідачу для підписання Акти виконаних робіт, калькуляції витрат з надання послуг зберігання зерна та додаткові угоди до договору зберігання про зміни розміру відшкодування витрат, але вказані акти відповідачем не були підписані, заборгованість не була сплачена, суми витрат, що підлягають відшкодуванню, за зберігання 1 тонни зерна не були погоджені.

Відповідач в свою чергу, надсилав позивачу на підписання додаткові угоди та калькуляції з ціною в 15,00 грн., які на думку позивача є економічно не обґрунтованими та розрахованими всупереч вимогам діючого законодавства.

Крім того, відповідач посилається на Наказ Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 року за яким розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню підприємствам відповідальним зберігачам становить 15,00 грн. за зберігання однієї тонни в місяць.

Позивач стверджує, що Державне агентство резерву України розрахунок калькуляцій на 15 грн. проводило самостійно (без участі ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів») та зовсім не володіючи розміром та складом витрат на зберігання. В калькуляціях, які надсилало Державне агентство резерву України, незрозуміло звідки взяті цифри, що в них зазначені, та виходячи з яких даних проведений розрахунок цих калькуляцій.

Як зазначає позивач, відповідач в порушення умов Договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання щодо відшкодування витрат за зберігання зерна пшениці за Договором за період з січня 2015 року по січень 2016 року, з урахуванням вірних розмірів відшкодування витрат, у зв'язку з чим станом на 01.02.2017 року у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 1 652 245,17 грн.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Порядок проведення розрахунків встановлений п. 4.1 Договору, за яким вартість зберігання цінностей визначається згідно з «Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву», затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Як зазначено вище, п. 5 Порядку № 532 передбачає, що Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Державне агентство резерву України належних доказів здійснення щорічного перерахунку витрат на зберігання суду не надало. Також не було надано жодних належних обґрунтувань того, що такі витрати складають 15 грн.

Посилання на Наказ Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 року, яким встановлено розмір витрат у розмірі 15,00 грн., колегія суддів не приймає, оскільки позивачем розмір витрат був перерахований з 01.01.2015 року, доказів погодження та затвердження сторонами відповідного розміру з 2015 по 2017 роки суду не надано.

Позивач направляв відповідачу для підписання Акти виконаних робіт, калькуляції витрат з надання послуг зберігання зерна та додаткові угоди до Договору зберігання про зміни розміру відшкодування витрат, але суми витрат, що підлягають відшкодуванню, за зберігання 1 тонни зерна не були погоджені, вказані акти відповідачем не були підписані без жодних пояснень, заборгованість не була сплачена.

Колегія суддів відмічає, що калькуляції позивача містять детальну інформацію з чого складаються такі витрати.

Відповідачем не надано обґрунтованих заперечень щодо розміру вказаних витрат, як і здійснення власних розрахунків та погодження їх з позивачем.

Враховуючи невиконання щорічного перерахунку відповідачем розміру витрат та достатню обґрунтованість калькуляцій позивача, колегія суддів дійшла висновку, що вартість зберігання пшениці на підприємстві позивача з січня 2015 року складала 20,00 грн. за тонну на місяць, з квітня 2015 року по червень 2015 року - 28,00 грн. за тонну на місяць, з липня 2015 по червень 2016 - 41,00 грн., а з липня 2016 року по цей час - 41,40 грн.

З урахуванням розрахунку позивача, та кількості пшениці відповідача, яка зберігалася за Договором, заборгованість відповідача у розмірі 1 652 245,17 грн., за період з січня 2015 року по січень 2017 року, підтверджується матеріалами справи.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами розмір витрат на зберігання, колегія суддів, здійснивши повторний арифметичний розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1 652 245,17 грн. заборгованості.

Інші доводи апелянта, не спростовують вказаних висновків суду.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені Державним агентством резерву України в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року по справі № 910/3098/17 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Державного агентства резерву України задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Державне агентство резерву України (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року по справі № 910/3098/17 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/3098/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді Л.П. Зубець

С.А. Пашкіна

Повний текст рішення складено 26.06.2017 року.