КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Справа№ 910/2692/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Чорної Л.В.

Майданевича А.Г.

За участю представників:

від позивача: Качуровський В.В. - за дов.

від відповідача: Лещенко Д.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2017

у справі №910/2692/17 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Фонду державного майна України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська загальноосвітня приватна школа І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ»

про розірвання договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

Фонд державного майна України (далі, позивач або ФДМУ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська загальноосвітня приватна школа І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ» (далі, відповідач) про розірвання Договору №КПБ-68 від 04.06.2008 купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 1 057,3 кв.м.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов пунктів 5.2., 5.4. Договору №КПБ-68 від 04.06.2008 в частині неукладення договорів щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки, а також ненадання необхідних матеріалів, відомостей, документів про виконання умов Договору та перешкоджання позивачу у здійсненні контролю за виконанням умов Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 у справі №910/2692/17 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено суду істотного порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором та підстав для його розірвання.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 у справі №910/2692/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції було невірно застосовано спеціальні норми, що регулюють спірні відносини, а саме, частину 8 статті 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та частину 5 статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Скаржник зазначає, що відповідачем порушено умови пунктів 5.2., 5.4. Договору №КПБ-68 від 04.06.2008; факт невиконання відповідачем умов Договору №КПБ-68 від 04.06.2008 зафіксований в акті поточної перевірки від 18.12.2013 та є підставою для розірвання договору.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача у справі №910/2692/17 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.06.2017.

21.06.2017 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги ФДМУ, у яких просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 04.06.2008 між позивачем (Продавець) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу №КПБ-68 (далі, Договір), за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю нежитлове приміщення загальною площею 1057,3 м.кв., що орендується ТОВ «Британська міжнародна школа - Київ» і знаходиться на балансі Державного підприємства «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. Антонова», за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 36 а, літера А, а Покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації, сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі, та здійснити реєстрацію права власності на об'єкт приватизації у бюро технічної інвентаризації.

Згідно пункту 1.2. Договору право власності на об'єкт приватизації переходить до Покупця з моменту сплати повної вартості придбаного Об'єкта приватизації.

Відповідно до пункту 1.3. Договору ринкова власність об'єкта приватизації - нежитлового приміщення загальною площею 1 057,3 кв. м., що орендується ТОВ «Британська міжнародна школа - Київ» і знаходиться на балансі Державного підприємства «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. Антонова», за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 36 а, літера А, згідно з висновком про вартість майна, затвердженого наказом ФДМУ від 30.01.2007 № 1730 станом на 31.08.2007 становить 4 006 816,00 грн. без урахування ПДВ. Питома частка орендаря, що дорівнює вартості ідентифікованих поліпшень, які здійснені за рахунок коштів орендаря становить 13% ринкової вартості об'єкта оцінки з поліпшеннями, що дорівнює 527 960,00 грн. без урахування ПДВ. Питома частка державного майна в Об'єкті приватизації - нежитлового приміщення загальною площею 1 057,3 м.кв., що орендується ТОВ «Британська міжнародна школа-Київ» і знаходиться на балансі Державного підприємства «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. Антонова», за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 36 а літера А, станом на 31.08.2007 становить: 3 478 856,00 грн. без ПДВ, що дорівнює 87% ринкової вартості майна з поліпшеннями. Податок на додану вартість складає 695 711,20 грн. Вартість державної частки в Об'єкті приватизації разом з податком на додану вартість складає 4 174 627,20 грн.

Відповідно до пункту 13.3. Договору у разі невиконання однією із сторін умов цього Договору він може бути змінений або розірваний на вимогу іншої сторони рішенням суду, господарського суду, а об'єкт приватизації повернутий до державної власності.

За умовами пункту 5.2. Договору відповідач зобов'язався після набуття права власності укласти договори щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством України.

Крім того, відповідно до пункту 5.4. Договору відповідач зобов'язався надати позивачу необхідні матеріали, відомості, документи тощо про виконання умов цього Договору, а також не перешкоджати позивачу у здійсненні контролю за виконанням умов цього Договору.

В силу вимог статей 7, 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» та пункту 7 Договору позивач наділений повноваженнями здійснювати контроль за виконанням умов Договору, який провадиться відповідно до Порядку здійснення державними органами приватизації контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 №631 (далі, Порядок).

На виконання наказу Фонду державного майна України від 07.10.2013 № 2662 «Про організацію перевірок виконання умов Договорів купівлі-продажу у ІV кв. 2013 році» виконання умов оспорюваного Договору було включено до квартального графіку перевірок.

Як стверджує позивач, він направив на адресу відповідача повідомлення №23-2-800, відповідно до якого просив надати необхідні документи на підтвердження стану виконання умов Договору у строк до 25.11.2013, проте відповідач таких документів не надав.

У зв'язку з цим позивач повторно направив відповідачу повідомлення №23-2-1029 від 03.12.2013, яким проінформував останнього про дату та місце проведення перевірки безпосередньо на об'єкті приватизації.

За результатами проведеної перевірки виконання умов Договору органами приватизації складено Акт від 18.12.2013 про невиконання відповідачем умов пунктів 5.2., 5.4. Договору, примірники якого, як стверджує позивач, направлено відповідачу супровідним листом № 23-2-1065 від 19.12.2013.

Позивач стверджує, що у визначені Порядком строки акти, які надіслані відповідачу, на адресу позивача не повернулися, а тому представниками позивача здійснено запис у третьому примірнику Акту про неявку власника для здійснення перевірки.

У зв'язку із зазначеним позивач направив на адресу відповідача претензію-пропозицію № 10-23-1274 про розірвання Договору, проте відповіді на неї не отримав.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов Договору, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом про розірвання цього Договору.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачені підстави для зміни або розірвання договору.

Так, згідно з частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01.07.1998 у справі №01/1501-97 (1-8/98) зазначено, що положення частини п'ятої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна» регулює наслідки невиконання умов угоди купівлі-продажу. Як окрема юридична категорія угод вони мають назву «угоди приватизації» (стаття 27 Закону) і є особливими договорами купівлі-продажу державного майна, на які поширюються також відповідні норми цивільного законодавства про угоди, якщо інше не випливає із законодавства про приватизацію. Невиконання або часткове невиконання умов договору купівлі-продажу державного майна регулюється нормами зобов'язального права.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що спірний договір купівлі-продажу є особливим договором купівлі-продажу державного майна (угодою приватизації), невиконання або часткове невиконання умов якого регулюється нормами зобов'язального права, зокрема Цивільним кодексом України.

Частиною 2 статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що до договору купівлі-продажу повинні включатися передбачені бізнес-планом чи планом приватизації зобов'язання або зобов'язання сторін, які були визначені умовами аукціону, конкурсу чи викупу, щодо: збереження основних видів діяльності підприємства; технічного переозброєння, модернізації виробництва; виконання встановлених мобілізаційних завдань; погашення боргів із заробітної плати та перед бюджетом, простроченої кредиторської заборгованості підприємства; забезпечення соціальних гарантій працівникам згідно з вимогами трудового законодавства; вимоги та додаткові обмеження природоохоронного законодавства до користування об'єктом.

У разі укладення договорів купівлі-продажу під інвестиційні зобов'язання такі договори можуть містити умови щодо недопущення виникнення податкового боргу до виконання зобов'язань у визначені договором строки. Умови щодо недопущення податкового боргу обов'язково включаються до договорів купівлі-продажу під інвестиційні зобов'язання у випадках наявності у покупця чи отримання ним в результаті приватизації вирішального впливу на управління чи діяльність юридичної особи.

Згідно частини 2 статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» виключними умовами для розірвання договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством, є: 1) несплата коштів, визначених договором купівлі-продажу, протягом 60 днів з дня нотаріального посвідчення договору; 2) невиконання або неналежне виконання умов продажу об'єкта і зобов'язань покупця щодо основних напрямів розвитку і функціонування приватизованого об'єкта; 3) невиконання умов договору купівлі-продажу у зв'язку з банкрутством приватизованого підприємства або підприємства, до якого було передано приватизований об'єкт.

У договорі купівлі-продажу чітко визначаються критичні значення неналежного виконання виключних умов (строк, відсоток виконання).

До виключних умов не можуть включатися вимоги щодо обсягів і строків внесення інвестицій на розвиток об'єкта приватизації, крім випадків, передбачених законодавством про особливості приватизації окремих видів об'єктів державної власності.

Строк виконання зобов'язань, визначених у договорі купівлі-продажу, крім мобілізаційних завдань, не повинен перевищувати п'яти років. Для об'єктів групи Г та інших підприємств і установ, приватизація яких здійснюється на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Кабінет Міністрів України визначає строк виконання зобов'язань та затверджує порядок здійснення контролю за їх виконанням.

Зазначені в цій частині зобов'язання зберігають свою дію для осіб, які придбають об'єкт у разі його подальшого відчуження протягом строку дії цих зобов'язань. Відчуження майна (акцій), обтяжених передбаченими у цій частині зобов'язаннями, можливо виключно за згодою державного органу приватизації, який здійснює контроль за їх виконанням. Порядок надання згоди державними органами приватизації встановлюється Фондом державного майна України. У разі подальшого відчуження приватизованого об'єкта новий власник у двотижневий строк з дня переходу до нього права власності на цей об'єкт зобов'язаний подати до державного органу приватизації копії документів, що підтверджують перехід до нього права власності. Державний орган приватизації зобов'язаний вимагати від нового власника виконання зобов'язань, визначених договором купівлі-продажу об'єкта приватизації і застосовувати до нього у разі їх невиконання санкції згідно із законом. Емітент або реєстратор, який веде реєстр власників іменних цінних паперів, зобов'язаний подати органу приватизації відомості про нового власника приватизованого об'єкта на письмову вимогу державного органу приватизації. Договори про подальше відчуження майна (акцій), обтяжених передбаченими у цій частині зобов'язаннями, підлягають нотаріальному посвідченню та у випадках, передбачених законодавством, державній реєстрації.

Контроль за виконанням умов договору купівлі-продажу здійснює державний орган приватизації.

За результатами перевірки виконання умов договору купівлі-продажу складається акт за формою, встановленою Фондом державного майна України.

Відповідно до частини 5 статті Закону України «Про приватизацію державного майна» на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Отже, положеннями законодавства передбачено обов'язкові умови, невиконання яких є підставою для розірвання договору купівлі-продажу об'єкта приватизації.

При цьому, строки виконання таких умов мають бути встановлені в самому договорі купівлі-продажу.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Отже, обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

При розгляді даної справи, позивач, розраховуючи на задоволення позовних вимог, повинен довести:

- наявність шкоди, завданої йому відповідачем порушенням умов договору;

- чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати;

- наскільки він позбавився того, на що він розраховував, з огляду на термін, на який укладався договір.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен виходити не лише з формальних міркувань, а саме з факту неналежного виконання умов договору відповідачем, а й повинен встановити, як того вимагає частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України, чи є істотними такі порушення, причини цих порушень, вина відповідача в недотриманні умов договору, шкода спричинена позивачу у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків по договору тощо.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено належними та допустимими доказами наявність шкоди, завданої йому відповідачем порушенням умов договору; істотної різниці між тим, на що розраховував позивач, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він зміг отримати; наскільки позивач позбавився того, на що він розраховував при укладанні Договору.

Позовна заява ФДМУ також не містить обґрунтування, в чому полягає порушення умов Договору відповідачем, і які саме строки виконання зобов'язання, визначені Договором, порушено покупцем.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що не укладення відповідачем договорів щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством, з огляду на положення частини 2 статті 120 Земельного кодексу України та ненадання відповідачем необхідних матеріалів, відомостей та документів про виконання умов цього Договору, не є його істотним порушенням, а тому не може бути підставою для задоволення вимог про його розірвання.

Крім того, невиконання відповідачем умов пунктів 5.2., 5.4. Договору жодним чином не позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні цього Договору і не завдає йому будь-яких збитків та/або іншої шкоди.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, умовами пунктів 5.2., 5.4. Договору не встановлено жодного строку, протягом якого відповідач зобов'язався укласти договори щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством України, а також надати позивачу необхідні матеріали, відомості, документи тощо про виконання умов цього Договору.

Натомість, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем вчиняються дії для укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт приватизації, зокрема, на погодженні в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві знаходиться проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу для реконструкції, експлуатації та обслуговування будівлі навчально-виховного закладу з будівництва спортивного комплексу на вул. Данила Щербаківського 36-а в Шевченківському районі м. Києва.

Додатково, на спростування доводів апеляційної скарги, відповідачем був наданий до суду апеляційної інстанції лист Київської міської ради від 09.06.2017 №08/281-1826, у яких остання повідомляє, що до Київської міської ради надійшли підготовлені Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) проекти рішень, зокрема, «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Київська загальноосвітня приватна школа І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ» для реконструкції, експлуатації та обслуговування будівлі навчально-виховного закладу з будівництвом спортивного комплексу на вул. Данила Щербаківського 36-а в Шевченківському районі м. Києва (кадастрова справа Д-7443).

Таким чином, з огляду на відсутність визначеного Договором купівлі-продажу строку виконання зобов'язання щодо укладення договорів стосовно оформлення правовідносин з використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством, та враховуючи вчинення відповідачем дій на укладення Договору оренди земельної ділянки, суд апеляційної інстанції вважає, що невиконання відповідачем умов пункту 5.2. Договору не є тією достатньою та обґрунтованою підставою для розірвання Договору.

Водночас, суд зазначає, що пунктом 2.9. Порядку контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації державними органами приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 №631, у разі неявки власника для участі у перевірці виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта малої приватизації або єдиного майнового комплексу груп А, В, Г представник державного органу приватизації в останній день перевірки здійснює оформлення акта перевірки за своїм підписом на підставі наявних матеріалів. Акт складається в трьох примірниках, два примірники надсилаються в триденний строк з дати завершення перевірки рекомендованим листом для підписання власнику. Якщо в тридцятиденний строк з дня відправлення акта перевірки державним органом приватизації не отримано підписаного власником примірника акта перевірки та/або зауважень чи заперечень до нього, представник державного органу приватизації робить запис про неявку власника для здійснення перевірки у третьому примірнику акта. До акта долучаються документи, які підтверджують направлення двох примірників акта для підписання власнику. Складений відповідно до вимог цього пункту акт є підставою для застосування санкцій до власника, визначених договором та чинним законодавством.

Як встановив суд першої інстанції, у матеріалах справи відсутні жодні належні докази на підтвердження того, що позивач у встановлений пунктом 2.9. Порядку строк направляв на адресу відповідача Акт поточної перевірки від 18.12.2013 для підписання, а наявна в матеріалах справи копія Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 701 від 20.12.2013 не дає можливості достеменно встановити, які саме документи були направлені відповідачу в означеному поштовому відправленні.

Наведене порушує право власника на оскарження висновків, зроблених представниками державного органу приватизації в акті, яке здійснюється згідно з наказом Фонду державного майна України від 07.04.2005 №878 «Про затвердження Порядку оскарження результатів перевірки виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта приватизації у державному органі приватизації», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.04.2005 за № 436/10716.

За таких обставин суд дійшов висновку, що Акт від 18.12.2013, складений за результатами проведеної з порушенням Порядку №631 поточної перевірки виконання умов договору, є неналежним доказом у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, відтак, не може підтверджувати факт порушення відповідачем умов спірного договору купівлі-продажу. При цьому, позивачем не було надано інших належних доказів на підтвердження факту неналежного виконання відповідачем умов спірного Договору купівлі-продажу, як і доказів залучення до перевірки, в порядку розділу 3 Порядку №631, інших органів державної влади та органам місцевого самоврядування для отримання інформації з питань, що стосуються виконання власником зобов'язань.

До апеляційної скарги позивачем додані рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, а також реєстри відправки рекомендованих листів, якими позивач підтверджує свої доводи щодо направлення відповідачу, зокрема, Акту від 18.12.2013.

Згідно частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 №7 у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Як вбачається із матеріалів справи, у судовому засіданні 13.03.2017 відповідачем було подано відзив на позовну заяву із зазначенням обґрунтування щодо неналежності як доказу Акта від 18.12.2013. Судом першої інстанції було оголошено перерву у судовому засіданні до 29.03.2017 для надання ФДМУ можливості ознайомитись з відзивом та доданими до нього документами.

Втім, позивачем до суду першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту направлення відповідачеві засобами поштового зв'язку Акта від 18.12.2013 та інших повідомлень.

Таким чином, позивач, всупереч наведеним нормам права, своїм правом на долучення документів в суді першої інстанції з метою підтвердження обставин, на які він посилається, не скористався. У свою чергу, в апеляційній скарзі позивачем не наведено жодного обґрунтування та не вказано жодної підстави ненадання вказаних вище доказів суду першої інстанції, а відтак, останні не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Водночас, зазначені обставини та додані до апеляційної скарги документи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності у діях відповідача істотних порушень умов Договору.

Посилання ФДМУ на невиконання відповідачем умов Договору щодо основних напрямків розвитку і функціонування приватизованого об'єкта як на правову підставу позовної вимоги про розірвання Договору також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем підтверджено факт використання нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Щербакова 36-А відповідно до основних напрямків розвитку і функціонування приватизованого об'єкта, які визначені пунктом 6 Договору (для здійснення навчально-виховного процесу дітей віком від 3 років та надання загальноосвітніх послуг) (статут відповідача, витяг з ЄДРПОУ щодо відповідача, свідоцтво про атестацію відповідача, відповідні ліцензії та сертифікати, наявні у матеріалах справи) , а позивачем не надано жодного доказу на спростування даного факту.

Виходячи з аналізу наведених норм та на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позивачем неналежного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу та відсутністю правових підстав для його розірвання.

Одночасно, суд зазначає, що сторонами у пункті 1.2. Договору було узгоджено, що право власності на об'єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкту приватизації.

Приписами статті 328 Цивільного кодексу України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги Фонду державного майна України щодо розірвання договору купівлі-продажу у зв'язку з неналежним виконанням умов пунктів 5.2., 5.4. Договору, також можуть бути розцінені судом як втручанням в право на мирне володіння майном внаслідок недотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, заявлене відповідачем під час вирішення справи у суді першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності не може бути задоволене.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фонду державного майна України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 у справі №910/2692/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 у справі №910/2692/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/2692/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Л.В. Чорна

А.Г. Майданевич