РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2017Справа № 910/6077/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши

позовну заяву Українського фонду підтримки підприємництва

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 336 465,26 грн.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернувся Український фонд підтримки підприємництва (далі - УФПП, позивач) з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, відповідач) про стягнення 336 465,26 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про мікрокредитування № 1-13 від 22.03.2013 р. в частині повного та своєчасного повернення наданих у кредит грошових коштів, а також сплати процентів за користування ними, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові УФПП просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 336 465,26 грн., з яких: 250 000,00 грн. - основна заборгованість (кредит); 59 349,87 грн. - заборгованість по процентам; 27 115,39 грн. - пеня.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Позиція відповідача щодо заявленого позову суду невідома.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 22.03.2013 р. між УФПП (сторона-1) та ФОП ОСОБА_1 (сторона-2) був укладений договір про мікрокредитування № 1-13 (далі - договір), згідно з умовами якого сторона-1 зобов'язується надати мікрокредит стороні-2 в сумі 250 000,00 грн., а сторона-2 зобов'язується використати його за цільовим призначенням, сплатити відсотки на рівні 1,5 облікової ставки НБУ, а саме 11,25% річних і повернути мікрокредит у визначений цим договором строк (п. 1 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору мікрокредит надається стороні-2 строком на 36 місяців, з відстрочкою виплати основного боргу на 12 місяців.

Згідно з пп. 3.4.3 п. 3.4 договору сторона-2 (відповідач) зобов'язана повернути кошти мікрокредиту, згідно з встановленим графіком (Додаток 2).

З графіку повернення коштів мікрокредиту (додаток 2 до договору) вбачається, що відповідач зобов'язувався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними у строк по 21.03.2016 р.

Крім того, положеннями п. 3.4 договору на сторону-2 (відповідача) також покладені обов'язки:

- щомісяця до 10 числа наступного за розрахунковим місяця сплатити відсотки за користування мікрокредитом на поточний рахунок сторони-1. Відсотки за користування мікрокредитом нараховуються від дати перерахування коштів стороною-1 і до дня, передуючого моменту їх зарахування на поточний рахунок. При цьому, розрахунок відсотків за користування мікрокредитом здійснюється щомісячно з першого по останнє число поточного місяця за фактичну кількість календарних днів користування мікрокредитом (або його частиною) із розрахункової кількості днів у році 365 днів (пп. 3.4.4);

- повернути при невиконанні пп. 3.4.4 цього договору кошти наданого мікрокредиту в сумі 250 000,00 грн. (пп. 3.4.6).

Згідно з п. 5.1 договору за несвоєчасне повернення коштів мікрокредиту та сплату відсотків сторона-2 сплачує стороні-1 пеню за кожний день прострочення платежу, яка обчислюється від суми простроченого боргу у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який обчислюється пеня.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу в кредит грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 22.03.2013 р. Таким чином, позивач свої зобов'язання за договором перед відповідачем виконав, проте відповідач в порушення своїх зобов'язань кредит не повернув. Отже, у ФОП ОСОБА_1 на підставі договору про мікрокредитування № 1-13 від 22.03.2013 р. виникла заборгованість по кредиту (основна заборгованість) у сумі 250 000,00 грн.

Крім того, судом встановлено, що згідно з Графіком повернення коштів мікрокредиту (додаток 2 до договору) сторони погодили загальний розмір процентів за користування кредитними коштами у сумі 78 921,78 грн. Однак, відповідач зобов'язання з оплати вказаних процентів також виконав неналежним чином - сплатив їх лише частково, а саме в сумі 19 571,91 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості зі сплати відсотків. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем з оплати процентів за користування кредитом у розмірі 59 349,87 грн. (78 921,78 - 19 571,91).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на погоджений сторонами Графік повернення коштів мікрокредиту (додаток 2 до договору), яким визначено строк повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними - по 21.03.2016 р., суд дійшов висновку про те, що на час розгляду та вирішення даного спору строк виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором про мікрокредитування № 1-13 від 22.03.2013 р. настав.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач доказів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав, відтак, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості (кредиту) в сумі 250 000,00 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 59 349,87 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у вказаних розмірах.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у сумі 27 115,39 грн., нараховану за прострочення грошового зобов'язання по сплаті кредиту та процентів за користування ним.

Статтею ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

На підставі наведених правових норм, зважаючи на допущене відповідачем порушення зобов'язання, суд дійшов висновку, що у позивача в силу п. 5.1 договору виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки, а саме - пені за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, нарахованої за порушення строків виконання зобов'язань з повернення наданих у кредит грошових коштів та сплати процентів за користування ними, суд встановив, що розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного сторонами договору. Отже, за висновком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 27 115,39 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 49 ГПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. cт. 32 - 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Українського фонду підтримки підприємництва до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 336 465,26 грн. задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Українського фонду підтримки підприємництва (01011, м. Київ, вул. Арсенальна, будинок 9/11, ідентифікаційний код 19019491) основну заборгованість (кредит) у сумі 250 000,00 грн. (двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп.; заборгованість по процентам у сумі 59 349 (п'ятдесят дев'ять тисяч триста сорок дев'ять) грн. 87 коп.; пеню в сумі 27 115 (двадцять сім тисяч сто п'ятнадцять) грн. 39 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 5 046 (п'ять тисяч сорок шість) грн. 98 коп.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 6 липня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 12 липня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.