КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа№ 910/21720/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Кропивної Л.В.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Веничук Є.В. за довіреністю;

від відповідача 1: Гайсін Р.К. за довіреністю;

від відповідача 2: Собко О.В. за довіреністю

від відповідача 3: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" та Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р.

у справі №910/21720/15 (суддя Морозов С.М.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз"

2. Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

3. Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB)

про зобов'язання виконати умови договору та стягнення 352987637,88 грн.,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна"

третя особа 1. Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

третя особа 2. Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB)

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та фінансового лізингу

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" (яке в процесі вирішення спору перейменоване на ТОВ "Центр фінансового лізингу") (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "Карпатигаз" (далі - відповідач 1), ПАТ "Укргазвидобування" (далі - відповідач 2), компанії Місен Ентерпрайзис АБ (далі - відповідач 3) про зобов'язання ТОВ "Карпатигаз", як оператора спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування", компанією Місен Ентерпрайзис АБ та ТОВ "Карпатигаз" за договором №3 про спільну діяльність від 10.06.2002 в редакції додаткової угоди № 4 від 25.02.2011, передати ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску серійний номер: МС 13259; турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску, серійний номер: МС 13260; турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску, серійний номер МС 13261, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 14.08.2013 за № 130814-01/КП та стягнення 352 987 637,88 грн. неустойки за порушення строків поставки товару.

Заперечуючи проти позову ТОВ "Карпатигаз" звернулось до господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" про визнання недійсними договору купівлі-продажу №130814-01 від 14.08.2013 та договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-С від 14.08.2013.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.04.2016 у справі №910/21720/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016, відмовлено у задоволенні первісного позову про зобов'язання виконати умови договору та стягнення 352 987 637,88 грн., і у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та фінансового лізингу.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2016р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016р. та рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2016р. у справі №910/21720/15 в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В процесі нового розгляду справи позивачем була подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на його користь гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. та штрафів в розмірі 352 987 637,88 грн. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р. у справі №910/21720/15 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", Публічного акціонерного товариства "Укргазвидабування" та Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу" гривневий еквівалент 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом Національного Банку України становить 983 687 827,48 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити. Також стягнуто з відповідачів на користь позивача по 59 159,47 грн. судового збору

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у позові повністю.

Скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом було порушено норми процесуального права, невірно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки було безпідставно перераховано суми попередньої плати на курс долара США, зобов'язання відповідача 1 з повернення попередньої оплати припинені зарахуванням зустрічних однорідних вимог, суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача 3 про розгляд справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Андрієнка В.В., Буравльова С.І.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 16.05.2017.

Також не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та залишити позов без розгляду.

Скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема заява позивача про зміну предмету позову не підлягала прийняттю до розгляду, оскільки у провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа №910/24412/16 між тими ж сторонами, з тим же предметом і з тих же підстав, також судом було безпідставно перераховано суми попередньої плати на курс долара США.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Андрієнка В.В., Буравльова С.І.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 16.05.2017.

Наказом голови Київського апеляційного господарського суду №50-а від 12.05.2017р. суддя Власов Ю.Л. направлений 16.05.2017р. у відрядження, у зв'язку з чим судове засідання, призначене на 16.05.2017р. не відбулось.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 розгляд апеляційних скарг призначено на 01.06.2017.

31.05.2017 відповідачем 1 подано клопотання про відкладення розгляду справи щонайменше на шість місяців для повідомлення відповідача 3 про дату та місце розгляду справи.

01.06.2017 позивачем подано відзив на апеляційні скарги, у яких він заперечує проти їх задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у судовому засіданні оголошено перерву до 13.06.2017.

13.06.2017 позивачем подані додаткові пояснення до відзиву на апеляційні скарги, у яких він навів додаткові заперечення на доводи скаржників.

13.06.2017 відповідачем 1 подано клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору у зв'язку із неможливістю явки представника.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 продовжено строк розгляду апеляційної скарги, відкладено розгляд справи на 29.06.2017.

22.06.2017 відповідачем 1 подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати лізингових платежів.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/21720/15 у зв'язку із перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Власова Ю.Л. у відпустці.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2017 справу № 910/21720/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Кропивної Л.В., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження, призначено розгляд справи на 12.07.2017.

12.07.2017 відповідачем 1 подано клопотання про відкладення розгляду справи щонайменше на шість місяців для повідомлення відповідача 3 про дату та місце розгляду справи.

12.07.2017 відповідачем 2 подано клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення із доказами, наданими відповідачем 1.

Представники відповідачів 1, 2 у судовому засіданні підтримали клопотання про відкладення розгляду справи, також підтримали апеляційні скарги з підстав, зазначених у скаргах, просили їх задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у позові.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти відкладення розгляду справи, також заперечив проти задоволення апеляційних скарг з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Клопотання відповідача 1 про відкладення розгляду справи щонайменше на шість місяців для повідомлення відповідача 3 про дату та місце розгляду справи, відхиляється колегією суддів, оскільки судом було виконано положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, ухвали про прийняття апеляційних скарг отримані Компанією Місен Ентерпрайзис АБ 08.05.2017, що підтверджується повідомленнями про вручення (том а.с.192, 192), отже доставка були здійснена в належний строк, достатній для здійснення вказаним відповідачем захисту. При цьому, шестимісячний строк, про який зазначено ст. 15 вказаної Конвенції, стосується права суду постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, проте у даній справі містяться докази повідомлення відповідача 3 про розгляд справи.

Клопотання відповідача 2 про відкладення розгляду справи для ознайомлення із доказами, наданими відповідачем 1, також відхиляється колегією суддів, оскільки відповідач 1 посилався на вказані докази (платіжні доручення про сплату лізингових платежів) у відзиві на позовну заяву від 27.02.2017 (том 5 а.с.32-35), вказані докази були подані до суду 22.06.2017, отже відповідач 2 мав достатньо часу для ознайомлення із ними, а безпідставне відкладення розгляду справи призведе до затягування вирішення спору.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників відповідача 3. При цьому колегією суддів враховується, що спір у судах розглядається з серпня 2015 року, тобто майже два роки.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів 1, 2, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційні скарги, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Між позивачем - ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" (яке в процесі вирішення спору перейменоване на ТОВ "Центр фінансового лізингу") та відповідачем 1 - ТОВ "Карпатигаз", як оператором спільної діяльності між відповідачем 2 - ПАТ "Укргазвидабування", відповідачем 3 - компанією Місен Ентерпрайзис та відповідачем 1 за Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року (далі - Договір про спільну діяльність) було укладено договір фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року (далі - Договір фінансового лізингу).

Пунктом 2.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що у відповідності з вимогою відповідача 1 позивач зобов'язується придбати у власність на умовах передбачених Договором купівлі-продажу Майно, зазначене в Специфікації, і надати відповідачу 1 це Майно за плату в якості предмету лізингу в тимчасове володіння і користування.

На виконання пункту 2.1. Договору фінансового лізингу між позивачем та відповідачем 1 укладено Договір купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року (далі - Договір купівлі-продажу).

Відповідно до пункту 1.1. Договору купівлі-продажу, відповідач 1 поставляє, а позивач приймає і зобов'язується оплатити турбінні компресорні агрегати Маrs90, що зазначені в Додатку № 1 до Договору, на умовах визначених в цьому Договорі.

Згідно зі Специфікацією, що є Додатком № 1 до Договору купівлі-продажу, відповідач 1 повинен передати, а Позивач повинен оплатити та прийняти наступний Товар: "Турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску в кількості 3 одиниці" (далі - Товар).

Відповідно до п.2.1. Договору купівлі-продажу загальна вартість товару, визначеного в пункті 1.1. Договору купівлі-продажу, складає 330 577 459,41 гривень (в тому числі ПДВ 54 096 243,23 гривень), що на день підписання цього Договору є еквівалентом 41 358 371,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України. Кінцева загальна вартість Товару, відповідно до пункту 2.1. Договору купівлі-продажу, буде визначена в порядку, передбаченому пунктом 2.6. Договору.

Згідно з п.2.2.1. Договору купівлі-продажу перша частина загальної вартості товару в розмірі 50 процентів, що складає 165 288 729,71 грн., в т.ч. ПДВ 20 % - 27 548 121,61 грн., що на день укладення даного Договору еквівалентно 20 679 185,50 дол. США по курсу Національного банку України, сплачується покупцем після підписання даного Договору не пізніше 16 серпня 2013 року.

Відповідно до п.2.2.2. Договору купівлі-продажу друга частина загальної вартості товару в розмірі 39,99 відсотків, що складає 132 206 745,79 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 16 540 316,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується позивачем відповідно до підпункту 2.2.2. Договору купівлі-продажу не пізніше 22 серпня 2013 року, але в будь-якому випадку після отримання документів, які підтверджують сплату продавцем заводу-виробнику товару, а саме Solar Turbines International Company раніше сплачену суму 16 540 316,00 доларів США. Сума платежу буде збільшена чи зменшена згідно з умовами пункту 2.3. Договору.

Пунктом 3.2. Договору купівлі-продажу передбачено, що строк поставки товару складає - 140 (сто сорок) календарних днів з моменту оплати позивачем частини вартості Товару відповідно до умов підпункту 2.2.1. цього Договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем було сплачено ТОВ "Карпатигаз" першу частину вартості товару згідно п.2.2.1. Договору купівлі-продажу згідно платіжних доручень від 14 серпня 2013 року № 120 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року № 121 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №122 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №123 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №124 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №125 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №126 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №127 на суму 16 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №128 на суму 16 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року № 129 на суму 16 000 000,00 гривень; від 15 серпня 2013 року № 130 на суму 12 288 729,71 гривень.

22.08.2014 позивачем було здійснено оплату другої частини вартості товару в сумі 132 206 745,79 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 22 серпня 2014 року № 137.

Відповідно до підпункту 2.2.3 Договору купівлі-продажу, загальна вартість товару в розмірі 10,01 відсотка, що орієнтовно складає 33 081 983,91 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 4 138 869,50 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується позивачем протягом 5 робочих днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі товару і Додаткової угоди до цього Договору, що стосується визначення кінцевої вартості Товару в порядку, визначеному в пункті 2.6.Договору, а також надання документів, визначених в підпунктах 2.2.3.1 - 2.2.3.2 Договору.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2016 дану справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в частині відмови в задоволенні первісного позову.

Як зазначалось вище, в процесі нового розгляду справи позивач змінив предмет позов, отже предметом позову у даній справі, з урахуванням прийнятої судом заяви від 22.12.2016р., є вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів 1-3 на користь позивача гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. та штрафів в розмірі 352 987 637,88 грн.

Обґрунтовуючи змінені позовні вимоги позивач посилався на те, що у передбачені договором строки відповідачем 1 не було здійснено поставку та передачу товару позивачеві, внаслідок чого позивач повідомленням-вимогою №69 від 08.12.2016 року відмовився від отримання товару та вимагав повернення сплачених грошових коштів (копія повідомлення-вимоги №69 від 08.12.2016 року наявна в матеріалах справи).

Позивач вказував, що повністю та належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, проте відповідачем 1 у встановлений Договором купівлі-продажу строк товар не поставлено, а тому позивач, керуючись положенням пункту 7.2. Договору та статтею 693 ЦК України, вимагав повернути сплачені на виконання договору кошти, чого відповідачами на час винесення рішення у справі не зроблено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом Національного Банку України становить 983 687 827,48 грн., суд першої інстанції дійшов до висновку щодо обґрунтованості та доведеності вказаних вимог. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги про стягнення штрафних санкцій є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаними висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року, договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року та договору № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року.

Договори у встановленому порядку не оспорені, не розірвані, не визнані недійсними, отже є чинними та є обов'язковими для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 3.2. Договору купівлі-продажу, строк поставки товару - не пізніше 140 календарних днів з моменту оплати покупцем частини вартості товару згідно з умовами п. 2.2.1. даного Договору. Якщо покупець порушує умови оплати товару, визначені у п. 2.2.1. даного Договору, строк поставки товару продовжується на строк затримки оплати.

Місцевим господарським судом встановлено, що 15 серпня 2013 року позивачем було сплачено відповідачу 1 першу частину вартості товару згідно п. 2.2.1. Договору купівлі-продажу, отже, з урахуванням п. 3.2. Договору поставка товару мала б бути здійснена по 08.01.2014 року включно, оскільки з 02.01.2014 року по 07.01.2014 року є вихідними днями, а тому останній день строку виконання зобов'язання з поставки товару переноситься на наступний робочий день, з огляду на положення ч.5 ст. 254 ЦК України.

Згідно п. 3.3. Договору купівлі-продажу приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін шляхом підписання акта приймання-передачі товару.

Однак, доказів того, що на виконання умов Договору купівлі-продажу позивачу було поставлено обумовлений Договором товар матеріали справи не містять. Факт відсутності поставки товару за Договором купівлі-продажу не заперечується сторонами.

Заперечуючи проти позову (з урахуванням заяви позивача про зміну предмету позову) відповідач 1, як суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, вказував на те, що зобов'язання щодо передачі товару позивачу є припиненими у зв'язку з його відмовою від товару та відповідно відсутності права у позивача, що підлягає захисту

Проте, вказані доводи відповідача 1 обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивачем у зв'язку з порушенням його права на отримання товару, передбаченого умовами договору, на підставі пункту 7.2. Договору та статті 693 ЦК України обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред'явлення позову до відповідача про стягнення сплачених на виконання договору коштів.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 ЦК України унормовано, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Крім того, відповідно до статті 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 3 вказаної статті).

Частиною 3 статті 203 ГК України унормовано, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Таким чином, для припинення зобов'язань зарахуванням необхідна наявність кількох умов. По-перше, зарахування можливе у разі, коли зобов'язання є зустрічним. Для зарахування необхідна наявність двох зобов'язань. При цьому особа, яка виступає кредитором з першого з них, повинна бути боржником з другого, і навпаки - боржник з першого зобов'язання повинен бути кредитором з другого з них. По-друге, вимоги, що підлягають зарахуванню, мають бути однорідними. У зв'язку з цим, як правило, зарахуванню підлягають вимоги за грошовими зобов'язаннями або за будь-якими іншими зобов'язаннями, предмет яких визначений родовими ознаками. Різнорідні зобов'язання зарахуванням припинені бути не можуть. По-третє, для зарахування взаємної вимоги важливе значення має час виконання зобов'язань. Зарахування можливе лише у разі, коли строк виконання зобов'язання настав або не вказаний чи визначений моментом затребування.

Припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; наприклад, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин (правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14).

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що

зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов'язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент; ясність вимог.

Надіслання відповідачем 1 позивачу заяви №14/02-1 від 14.02.2017р. про зарахування зустрічних однорідних вимог є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань сторін.

Проте, при розгляді даної справи, місцевим господарським судом вірно встановлено, що за умовами Договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року у позивача відсутнє зобов'язання перед відповідачем 1 щодо повернення лізингових платежів у зв'язку з відмовою позивача від отримання товару та вказане може бути предметом спору в іншому судовому процесі, у зв'язку з чим заява відповідача 1 №14/02-1 від 14.02.2017р. про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає ст.601 ЦК України та не породжує для сторін відповідних правових наслідків - припинення зобов'язань.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Колегією суддів, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи враховані правові позиції Вищого господарського суду України щодо питання зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема викладені у постановах від 12.01.2016 у справі №915/75/15, від 15.06.2016 у справі №922/6197/15 та від 27.09.2016 у справі №910/3250/16.

Як передбачено умовами пункту 7.2. Договору купівлі-продажу у випадку порушення відповідачем 1 строків поставки товару позивачеві більше ніж на 20 (двадцять) календарних днів, позивач має право відмовитись від прийняття товару, а відповідач протягом 3 (трьох) робочих днів від дати відмови позивача повертає позивачу сплачені ним грошові кошти.

Так, керуючись пунктом 7.2. Договору купівлі-продажу, позивач направив відповідачам у справі повідомлення-вимоги № № 69, 70, 71 від 08.12.2016 року з повідомленням про відмову позивача від поставки відповідачем 1 товару згідно договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року та вимогою повернути позивачеві перераховані ним кошти за вищевказаним договором купівлі-продажу з врахуванням положень розділу II договору, а саме: сплатити позивачу гривневий еквівалент 37 219 501 доларів США, за курсом Національного банку України гривні до долару США на день здійснення відповідачем-1, відповідачем-2, відповідачем-3 платежу.

З матеріалів справи вбачається, що вказані повідомлення-вимоги були отримані відповідачем 1 (14.12.2016 року), відповідачем 2 (14.12.2016 року), відповідачем 3 (12.12.2016 року).

Позивач мотивуючи солідарність обов'язку відповідача 1, відповідача 2, відповідача 3 з повернення йому коштів, перерахованих за договором купівлі-продажу, посилався на той факт, що відповідач 1, при укладенні та виконанні договору купівлі-продажу, діяв як оператор спільної діяльності між ним, відповідачем 2 та відповідачем 3 за договором про спільну діяльність, а тому, на думку позивача, за змістом статті 1138 ЦК України, відповідачів відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

Статтею 1130 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

В силу приписів статті 1135 ЦК України, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства. У відносинах із третіми особами учасники не можуть посилатися на обмеження прав учасника, який вчинив правочин, щодо ведення спільних справ учасників, крім випадків, коли вони доведуть, що на момент вчинення правочину третя особа знала або могла знати про наявність таких обмежень.

Згідно ч. 2 ст. 1138 ЦК України, якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладаючи договір фінансового лізингу №130814-01/ФЛ- Ю-0 від 14 серпня 2013 року та договір купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року, та беручи на себе зобов'язання за вказаними договорами, ТОВ "Карпатигаз" (відповідач 1) діяло як оператор спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидабування" (відповідач 2), компанією Місен Ентерпрайзис (відповідач 3) за Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року.

Таким чином, в силу положень ч. 2 ст. 1138 та ст. 1143 ЦК України, ПАТ "Укргазвидабування" та компанія Місен Ентерпрайзис є також відповідальним за невиконання спільних зобов'язань перед третіми особами, зокрема позивачем у даній справі, оскільки були учасниками спільної діяльності відповідно до умов договору № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року.

З врахуванням вищенаведеної практики Європейського суду з прав людини, місцевий господарський суд правомірно врахував аналогічну правову позицію щодо застосування ч. 2 ст. 1138 та ст. 1143 ЦК України, яка відображена в постановах Вищого господарського суду України від 24.09.2012 р. у справі № 13-10/17-3926-2011, від 18.02.2015 р. у справі №916/2399/14, від 26.02.2015 р. у справі №5017/1527/2012.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що відповідачі свого обов'язку зі сплати позивачеві вказаної суми на виконання пункту 7.2. Договору протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання вимоги не виконали, як і не виконали його на день прийняття рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною третьою ст. 691 ЦК України передбачено, що якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

Сторонами у договорі визначено спосіб перерахунку ціни, зокрема, відповідно до п. 2.3. Договору, ціна договору, згідно пункту 2.1. договору, а також кожний окремо взятий платіж, передбачений в п. 2.2. договору, будуть змінені в більший чи менший бік пропорційно зміні курсу Національного банку України гривні до долару США на день здійснення платежу.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, наведені норми надають сторонам можливість визначити у зобов'язанні грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, а також узгодити порядок визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

З врахуванням наведених норм права та положень договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року, місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що сторони за взаємною згодою погодили ціну договору в гривні грошового еквіваленту суми доларів США на рівні 41 358 371,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України, а позивач здійснював оплату за поставку товару в два транші грошового еквіваленту суми доларів США в обсязі 37 219 501,50 доларів США в гривні за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США.

При цьому, сторони також погодили, що всі розрахунки по договору здійснюються в українських гривнях з урахуванням пункту 2.3. договору.

Отже, будь-який платіж, що сплачується на підставі та на виконання договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року визначається в гривні виходячи з грошового еквіваленту суми доларів США, яка є сталою за договором, та не підлягає зміні, в той час як сума в гривні підлягає обов'язковому коригуванню залежно від офіційного курсу Національного банку України гривні до долару США на день здійснення будь-якого платежу.

Враховуючи наведені положення пунктів 2.3., 2.4. договору купівлі-продажу, вище встановлені висновки, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції щодо обґрунтованості вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів гривневого еквіваленту 37 219 501 доларів США 50 центів, що станом на 22.12.2016 р. за курсом НБУ гривні до долару США (26,4294 грн. за 1 дол. США) становить 983 687 827,48 грн.

Також, позивачем на підставі п. 7.2. Договору було нараховані та заявлені до солідарного стягнення з відповідачів штрафи в розмірі 352 987 637,88 грн. за період з 22.08.2014 року по 18.08.2015 року.

Так, пунктом 7.2 Договору купівлі-продажу передбачено, що в разі прострочення поставки товару або його частини відповідачем, останній сплачує позивачу штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки товару.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова Договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим Договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, штрафні санкції можуть бути нараховані позивачем лише з 09.01.2014, в межах шестимісячного строку, а саме по 08.06.2014 року.

Таким чином, позивачем нараховані штрафні санкції з порушенням приписів ч.6 ст.232 ГК України за період з 22.08.2014 року по 18.08.2015 року, тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що вимоги про стягнення штрафу в розмірі 352 987 637,88 гри задоволенню не підлягають.

Крім цього, для стягнення штрафних санкцій за період з 09.01.2014 по 08.06.2014 року пропущено строк позовної давності, про що від ПАТ "Укргазвидобування" надійшла заява про застосування наслідків пропущення строків позовної давності до вимог позивача щодо нарахування штрафу.

Щодо посилань відповідача 1 у апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповідомлення відповідача 3 про розгляд справи, то вказані доводи не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача 3 приймав участь при первісному розгляді справи, при новому розгляді справи ухвали суду направлялись відповідачу 3 та були отримані ним, що підтверджується повідомленнями про вручення (том 4 а.с.206, том 5 а.с.56), проте відповідач 3 не скористався своїм правом на участь у судових засіданнях, що, відповідно до положень Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, не перешкоджало суду здійснювати розгляд справи.

При цьому місцевий господарський суд також вірно зазначив, що відкладення розгляду справи щонайменше на 6 місяців призведе до затягування строку розгляду справи та порушення прав інших учасників судового процесу, зокрема, на вирішення спору протягом розумного строку, а в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Щодо доводів відповідача 2 у апеляційній скарзі на наявність підстав для залишення позову без розгляду, з посиланням наявність у провадженні Господарського суду міста Києва справи № 910/24412/16 за позовом ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" до ТОВ "Карпатигаз", ПАТ "Укргазвидабування", Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) про той же предмет із тих же підстав, то вказані доводи відхиляються колегією суддів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду 20.08.2015р. з вимогами до відповідачів про зобов'язання виконати умови договору та солідарне стягнення 352 987 637,88 грн. штрафу за несвоєчасну поставку товару.

22.12.2016 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів 1-3 на його користь гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. та штрафів в розмірі 352 987 637,88 грн.

Проте, у справі № 910/24412/16 позивач звернувся до суду з позовною заявою від 29.12.2016р., яка прийнята судом до розгляду ухвалою від 03.01.2017р., тобто пізніше ніж була подана заява про зміну предмету позову у даній справі. Крім цього, предметом розгляду справи № 910/24412/16 є вимоги про стягнення 37 219 501,50 дол. США, що станом на 29.12.2016р. за курсом НБУ становить 1 000 949 934,52 грн. та штрафів в розмірі 396 754 192,92 грн.

Тому, як вірно встановив суд першої інстанції, предмет позову у даній справі відмінний від предмету позову у справі № 910/24412/16. При цьому, місцевий господарський суд також вірно зазначив, що дана справа розглядається судом вдруге у зв'язку з направленням її на новий розгляд, та залишення позовної заяви без розгляду є правом та прерогативою суду, а відповідний пункт статті 81 ГПК України може бути застосовано виключно за наявності передбачених в законі обставин.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржниками у апеляційних скаргах, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі № 910/21720/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" та Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі № 910/21720/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21720/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.В. Кропивна

Б.О. Ткаченко