ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа № 922/688/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пушай В.І.,

при секретарі Казаковій О.В.,

за участю представників:

прокурора Ногіна О.М. посв. № 032167 від 11.02.2015,

позивача ОСОБА_1 дов. № 32-20-14-689/0/19-17 від 12.01.2017,

1-го відповідача не зявився,

2-го відповідача ОСОБА_2 дог. б/н від 03.04.2017,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх. №1742 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 у справі № 922/688/17,

за позовом Заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області, м. Первомайський Харківської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

до 1) Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, смт. Кегичівка Харківської області,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кегичівський агрошляхбуд", смт. Кегичівка Харківської області,

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до господарського суду Харківської області в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з позовом до Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кегичівський агрошляхбуд" про визнання недійсним договору оренди землі, укладений між відповідачами, про що у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельним ресурсам України у державному реєстрі земель вчинено запис від 02.07.2007 за №14.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.05.2017 (суддя Калантай М.В.) в позові відмовлено.

Заступник прокурора Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор посилається на те, що оскільки розпорядження №216 від 03.08.2006 та №103 від 06.03.2007 прийняті у межах повноважень визначених ст. 122, 124 ЗК України, то моментом порушення вимог законодавства, які тягнуть за собою правові наслідки у вигляді визнання недійсним договору оренди, є саме момент укладення 02.07.2007 спірного договору оренди, а не прийняття розпоряджень голови Кегичівської районної державної адміністрації №216 від 03.08.2006 та №103 від 06.03.2007. Як зазначає апелянт, враховуючи, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", яким законодавець вніс зміни до Земельного кодексу України, зокрема до статті 122 Земельного кодексу України, вступив в силу лише 1 січня 2013 року, то бути обізнаним про укладення спірного договору у 2007 році Головне управління Держгеокадастру в Харківській області (на той час Державний комітет по земельних ресурсах) не могло, оскільки не було наділено повноваженнями щодо надання в оренду вказаної категорії земель та, як наслідок, Головному управлінню Держгеокадастру в Харківській області не могло бути відомо про допущені порушення вимог земельного законодавства в частині визначення орендної плати за спірним договором, оскільки Головне управління не було стороною в зазначеному договорі. На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про обізнаність прокурора або Головного управління Держгеокадастру в Харківській області щодо укладення спірного договору, є безпідставним та необґрунтованим.

Позивач у письмових поясненнях зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до статті 122 Земельного кодексу України з 01.01.2013 наділене повноваженнями з передачі у власність або в користування для всіх потреб, земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області. Як зазначає позивач, Головне управління як юридична особа утворена у травні 2015 року, тому не приймало будь якої участі в укладенні зазначеного договору оренди землі від 02.07.2007 року між Кегичівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ "Кегичівський агрошляхбуд", не є стороною вказаного договору, ніяких зобов'язань за вказаним договором оренди землі Головне управління не несе.

1-й відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, в дане судове засідання не зявився та про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи.

2-й відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. 2-й відповідач зазначає, що органи прокуратури могли і мали можливість ознайомитись зі спірним договором, оскільки прокурор Кегичівського району уже після підписання спірного договору оренди землі від 02.07.2007 звертався з позовом до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Лозівської сільської ради та Власівської сільської ради Кегичівського району про стягнення з КП "Кегичівський агрошляхбуд" заборгованості по орендній платі за землю. Також, як зазначає 2-й відповідач, 24.03.2008 прокурор Кегичівського району порушував кримінальну справу проти посадових осіб ТОВ "Кегичівський агрошляхбуд" по факту самовільно захопленої землі, а тим самим мав доступ до всіх договорів, які знаходились на підприємстві ТОВ "Кегичівський агрошляхбуд" та документів земельної комісії районної державної адміністрації. 2-й відповідач вважає, що Головне управління Держгеокадастру також пропустило перебіг позовної давності в звязку з тим, що згідно Закону України "Про внесення змін та доповнень до деяких нормативних актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, яким законодавець вніс зміни до Земельного кодексу України, зокрема до ст. 122 Земельного кодексу України, який вступив в силу 1 січня 2013 року, а тому в зв'язку з отриманням широких повноважень Держземагенство могло звернутися з позовом до суду не порушуючи термінів позовної давності, а саме в момент отримання повноважень встановлених законодавством.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника 1-го відповідача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, в письмових поясненнях доводи позивача та у відзиві на апеляційну скаргу доводи 2-го відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням заступника голови Кегичівської районної державної адміністрації від 03.08.2006 №216 2-му відповідачу - ТОВ "Кегичівський агрошляхбуд" надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 58,0га на території Кегичівської селищної ради.

Розпорядженням голови Кегичівської районної державної адміністрації від 06.03.2007 №103 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку площею 59,4679га на території Кегичівської селищної ради на правах оренди TOB "Кегичівський агрошляхбуд".

02 липня 2007 року між Кегичівською районною державною адміністрацією, як орендодавцем, та TOB "Кегичівський агрошляхбуд", як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельним ресурсам України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.07.2007 за №14.

За умовами зазначеного договору орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на підставі розпорядження №216 від 03.08.2006, яка знаходиться на території Кегичівської селищної ради, із земель запасу, поле №5 ґрунтозахисної сівозміни.

Кадастровий номер орендованої земельної ділянки №:09:002:0075.

Згідно пункту 2 договору в оренду передана земельна ділянка загальною площею 59,4629га, у тому числі ріллі 59,4679га, на підставі технічної документації із землеустрою.

В пункті 15 договору визначено, що земельна ділянка передана в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до пункту 5 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки відсутня.

Договір укладено на 10 років (пункт 8 договору).

Земельна ділянка передана в оренду за актом прийому-передачі від 02.07.2007.

Звертаючись з позовом прокурор просить визнати недійсним вищевказаний договір оренди землі, укладений між відповідачами, про що у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельним ресурсам України у державному реєстрі земель вчинено запис від 02.07.2007 за №14.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність відповідного рішення про затвердження нормативної грошової оцінки орендованої ділянки свідчить, що фактично така оцінка при укладенні договору не проводилася. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що прокурор правомірно вказує на те, що оспорюваний договір суперечить земельному законодавству. Разом з тим, враховуючи звернення прокурора з даним позовом у лютому 2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, причини пропуску позовної давності прокурором під час розгляду справи документально не обґрунтовані та не підтверджені, клопотання про його поновлення в порядку ч. 5 ст.267 Цивільного кодексу України прокурором не заявлялось, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявність відповідної заяви 2-го відповідача про застосування позовної давності до прийняття рішення у справі є підставою для відмови в позові.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з положеннями частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) істотною умовою договору оренди землі, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

При цьому, згідно частини 2 даної норми відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про оренду землі" та п. 36 договору оренди землі зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Статтею 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Стаття 21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) визначає, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про оцінку земель (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) - нормативна грошова оцінка земельних ділянок капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Відповідно до абз. 5 статті 5 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору), нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України Про оцінку земель (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Частинами 1, 2 статті 15 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) визначено, що підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні відповідні рішення або договір.

У пункті 5 договору оренди землі визначено, що нормативної грошової оцінки земельної ділянки при передачі її в оренду немає.

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7-10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Згідно статті 23 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до інформації Кегичівської районної ради Харківської області від 20.01.2017 №02-18/43, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 59,4679га (кад.№:09:002:0075), яку передано в оренду за Договором, не затверджувалася.

Крім того, відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області від 20.01.2017 №10-20.22-0.3-88/2-17 відомості щодо затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 59,4679га (кад.№:09:002:0075), яку передано в оренду за договором, відсутні.

Відсутність відповідного рішення про затвердження нормативної грошової оцінки орендованої ділянки свідчить, що фактично така оцінка при укладенні договору не проводилася.

Укладення договору оренди землі без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, є порушенням приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель", статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі".

Дана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в своїх постановах від 01.07.2015 у справі №3-297гс15, від 08.04.2015 у справі № 3-41гс15, від 20.05.2015 у справі № 3-70гс15, від 01.07.2015 у справі № 916/1736/14, від 22.05.2013р. № 6-11цс13.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини 1 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Оскільки земельним законодавством передбачено обов'язковість проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності, яка є основою для визначення розміру орендної плати за них, укладення договору оренди землі без проведення нормативної грошової оцінки у порядку встановленому законодавством суперечить частині першій статті 13 Закону України Про оцінку земель, частині першій пункту 289.1 статті 289 ПК України, що з огляду на норми ст.ст.203, 215 ЦК України є підставою для висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 02.07.2007, укладеного між Кегичівською районною державною адміністрацією та TOB "Кегичівський агрошляхбуд", який зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельним ресурсам України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.07.2007 за №14

При цьому, колегія суддів зазначає, що дотримання порядку визначення орендної плати відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки є чинником економічного регулювання земельних відносин, визначення економічно обґрунтованих надходжень до місцевих бюджетів та можливості подальшої індексації відповідних надходжень, виконання вимог статті 627 ЦК України щодо справедливості укладеного договору шляхом забезпечення застосування рівного підходу при визначенні орендної плати незалежно від особи учасника правовідносин.

Враховуючи те, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, суд першої інстанції правомірно вважав, що в даному випадку прокурором доведено факт порушення оспорюваним договором економічних інтересів держави.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.05.2016 у справі № 6-824цс16.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Матеріали справи свідчать про те, що 2-м відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено про пропуск прокурором позовної давності на звернення до суду.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Таким чином, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалась або могла довідатись про порушення її права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області.

Підпунктом 4.1 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст. 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 3-374гс15, держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На позови прокуратури, які предявляються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади поширюється положення ст. 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічні правові позиції, згідно з якими перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду, наведені в постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №3-194гс14, від 23.03.2015 у справі №3-21гс15, від 01.07.2015 у справі №6-178цс15 та у постанові Вищого господарського суду України від 07.06.2017 у справі № 913/656/15.

У звязку з наведеним у даній справі підлягають встановленню обставини перебігу позовної давності щодо позивача у справі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, а не прокурора.

Так, на час прийняття розпоряджень Кегичівською районною державною адміністрацією № 216 від 03.08.2006 та № 103 від 06.03.2007 та укладання зазначеного договору оренди землі від 02.07.2007 діяли вимоги п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, а саме: до розмежування земель державної та комунальної власності щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у при ватну власність, та земель, зазначених у абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Законом України від 06.09.2012 №5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" до чинного законодавства внесені зміни, відповідно до яких з 01.01.2013 розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності було визначено Держземагентство України.

З знесенням таких змін Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи згідно п.п.4.11, 4.13, 4.14, 4.16, 4.36 Положення про головне управління Держземагенства зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за №852/21164 здійснює землеустрій відповідно до Закону України "Про землеустрій", у тому числі забезпечує проведення інвентаризації земель, у межах встановлених законодавством проводить моніторинг земель та охорону земель, здійснює ведення земельного кадастру та отримує інформацію про відведення земельних ділянок, організовує здійснення на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру, вживає в установленому порядку досудового регулювання спорів, звертається з позовом до суду за захистом своїх прав та з питань порушення вимог законодавства.

Згідно вищезазначеного Положення Держземагентство України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України (Мінагрополітики України), іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра.

Держземагентство України у процесі виконання покладених на нього завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими органами виконавчої влади, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, а також з органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, підприємствами, установами, організаціями.

Варто відзначити, що наказом № 132 Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.02.2013 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.03.2013 затверджено Порядок планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання субєктами господарювання вимог земельного законодавства.

Крім того, частинами 1, 2, 3 ст. 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Отже, наведені приписи регулюють відносини районних державних адміністрацій та обласних державних адміністрацій у спосіб, що дозволяє останнім бути обізнаними з прийнятими районними адміністраціями розпорядженнями, в тому числі й зі спірними, на виконання яких укладено договір оренди землі, що в свою чергу, свідчить про можливість органів Держземагенства дізнатися про існування порушених прав до спливу строків позовної давності, враховуючи також вищезазначені положення щодо взаємодії останнього з органами виконавчої влади, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, а також з органами місцевого самоврядування.

За таких обставин, нездійснення своєчасного контролю за дотримання вимог субєктами господарювання вимог земельного законодавства, не може свідчити про те, що територіальні органи Держземагентства не могли бути обізнані з існуванням спірного договору та фактом відсутності відомостей про затвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 "Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру" територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів реорганізовано шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Згідно підпункту 31 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 "Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру" до основних завдань Держгеокадастру віднесено розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

З огляду на викладене, перебіг позовної давності, розпочався з моменту, коли Головне управління Держгеокадастру у Харківській області як орган державної влади, до обовязків якого входить виявлення порушень земельного законодавства, могла довідатися про порушення відповідачами вищевикладених норм земельного законодавства, тобто з 01.01.2013 року.

Прокурор звернувся в інтересах держави 27.02.2017, тобто із пропуском встановленого трирічним строком позовної давності, що в контексті приписів ст. 267 Цивільного кодексу України має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому, ані Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, ані прокурором не надано належних доказів в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що не є визначальним для вирішення спору в даній справі той факт, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не є стороною спірного договору або органом, який прийняв спірні розпорядження та як наслідок вказаний орган не був обізнаний про наявність вказаних документів протягом певного часу, враховуючи той факт, що позивач мав можливість дізнатись в 2013 році про існування зазначених документів в силу покладеного на нього законом обовязку щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Крім того, прокурор мав усі можливості та повноваження для отримання повної та достовірної інформації про оскаржувані розпорядження та правочин протягом встановленої законом позовної давності від дати їх прийняття.

Так, наказом від 19.09.2005 № 3гн Генеральний прокурор України визначив основним завданням наглядової діяльності прокуратури захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. Із цією метою наказав забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.

Аналогічні вимоги до підпорядкованих прокурорів містять накази Генерального прокурора від 18.10.2010 № 3гн, від 12.04.2011 № 3гн, від 07.11.2012 № 3гн.

Крім того, вказані накази ще містять конкретні вказівки до прокурорів, а саме: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

У наказі від 07.11.2012 № 3гн міститься вказівка прокурорам, викладена в такій формі: не рідше одного разу на місяць відповідним прокурорам вивчати законність актів, які видаються Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Таким чином, нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями місцевими державними адміністраціями, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків визначених ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, тобто до відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, з урахуванням викладеного, оскільки оспорюваний договір укладено 02.07.2007, позивач не був його стороною (орендодавцем), проте, позивач є правонаступником Держземагенства, яке з січня 2013 року здійснювало ведення і адміністрування державного земельного кадастру та отримання інформації про відведення земельних ділянок, враховуючи звернення прокурора з даним позовом у лютому 2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, причини пропуску позовної давності ані прокурором, ані позивачем під час розгляду справи документально не обґрунтовані та не підтверджені, клопотання про його поновлення в порядку ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України прокурором не заявлялось, колегія суддів приходить до висновку, що наявність відповідної заяви 2-го відповідача про застосування позовної давності до прийняття рішення у справі є підставою для відмови в позові.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені прокурором в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 у справі № 922/688/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 у справі № 922/688/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 у справі № 922/688/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Пушай В.І.