ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

21 липня 2017 року Справа № 902/371/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКовтонюк Л.В.,
суддіСтратієнко Л.В.,
розглянувши касаційну скаргу Юридичної особи Великобританії "Vuldi (UK) Limited" та Підприємства "Валді - Україна"
на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року
у справі№ 902/371/14 Господарського суду Харківської області
за позовомЮридичної особи Великобританії "Vuldi (UK) Limited"
до1. Приватного підприємства "Альянс Груп", 2. Підприємства "Валді - Україна",
провизнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ :

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 31.03.2014 року у справі № 902/371/14 позовну заяву юридичної особи Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited" до Підприємства "Валді Україна", Приватного підприємства "Альянс груп" про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2014 року апеляційну скаргу юридичної особи Великобританії компанія 'Vuldi (UK) Limited' на ухвалу Господарського суду Вінницької області від "31.03.2014 року також було повернуто, оскільки скаржник не навів обґрунтованих та виключних підстав, які б унеможливили сплату ним судового збору у визначеному законом порядку та розмірі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 17.06.2014 року клопотання підприємства "Валді-Україна" та юридичної особи Великобританії компанії "Vuldi (UK) Limited" про "звільнення від сплати судового збору" за подання касаційної скарги на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2014 року справи № 902/371/14 відхилено, а скаргу - повернуто.

27.04.2017 року, тобто через 3 роки, Юридична особа Великобританії "Vuldi (UK) Limited" подала заяву про перегляд ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2014 року за нововиявленими обставинами. У заяві про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення суду заявник посилався на ту обставину, що "господарський суд при постановленні ухвали від 25.04.2013 року не знав, що одноособового представника та керівника позивача у справі громадянина України ОСОБА_4 вироком апеляційного суду міста Києва від 13.08.2002 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України (справа № 5-719К) від 24.04.2003 року, було незаконно засуджено до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна та позбавленням на 3 роки права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків".

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року таку заяву було повернуто без розгляду, оскільки до заяви не були заяви не були додані документи, що підтверджують надіслання копії заяви іншим сторонам, та документ про сплату судового збору.

ОСОБА_4, як керівник позивача та відповідача 2, подав касаційну скаргу на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року.

Колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню, оскільки заявник не надав документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, і суд касаційної інстанції за його клопотанням не знайшов підстав для відстрочення та звільнення від сплати судового збору.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд виходить з такого.

У ст. 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити його від сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, чинне законодавство України надає судам дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Вчинення таких дій є правом суду і може бути застосоване за наявності виключних обставин, виходячи з майнового суду сторони та конкретних обставин справи.

Вищий господарський суд України зауважує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї також не містять жодної гарантії право на касаційне оскарження судового рішення, а тим більше ухвали апеляційного господарського суду. Згідно зі статтею 2 Протоколу N 7 Конвенції право на апеляцію гарантується лише у кримінальних питаннях.

Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини (надалі -Суд) у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15 лютого 2000 року зазначалося, що ст. 6 Конвенції "не примушує Держав-учасниць створювати апеляційні або касаційні суди. Однак, якщо такі суди існують‚ то гарантії, які передбачені статтею 6, повинні бути забезпечені, зокрема‚ щодо права осіб на ефективний доступ до суду з рішень, що стосуються "спорів про права та обов'язки цивільного характеру" (пункт 39). При цьому, спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 2 березня 1987 року, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29 жовтня 1996 року, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Суд зазначає, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, N 32, п. 25 - 26).

Суд також підкреслює, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 9 жовтня 1979 року, п. 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II). За практикою Суду обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72, та рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії", заява N 40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57)).

Отже, вимога сплатити судовий збір за розгляд скарги має "законну мету" за практикою Суду, і суд касаційної інстанції, беручи до уваги його функції та роль, не зобов'язаний звільняти заявника від сплати судового збору при поданні ним необґрунтованих і сутяжницьких скарг, які явно позбавлені реальної мети та/або не стосуються законних об'єктивних інтересів заявника, що є гарантією стримування можливого зловживання права на оскарження.

Звертаючись до фактів цієї справи, Вищий господарський суд України відмічає, що подана заявником касаційна скарга стосується не вирішення спору по суті, а заявлена на стадії перегляду за нововиявленими обставинами ухвали суду апеляційної інстанції про повернення скарги без розгляду, у зв'язку з поданням заявником нових доказів та повідомленням судів про наявність вироку Апеляційного суду міста Києва від 13.08.2002 року. Кінцева мета поданої касаційної скарги - розгляд та вирішення судом спору по суті без сплати судового збору у зв'язку з наявністю у позивача нових доказів, що підтверджують неможливість сплати судового збору у встановленому розмірі.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Отже, конкретно у цьому випадку позивач має можливість подати новий позов в загальному порядку, до якого надати нові докази, що на його думку підтверджують наявність обставин для звільнення сплати від судового збору і не були відомі, а не вимагати без сплати судового збору перегляду судом касаційної інстанції ухвал попередніх інстанції. Касаційна скарга є явно необґрунтованою та сутяжницькою.

Відтак, суд не вбачає підстав для відстрочення чи звільнення сторін від сплати судового збору, що є підставою для повернення касаційної скарги відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1113 ГПК України.

Керуючись ст. 86, п. 4 ст. 1113 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання про відстрочення та/або звільнення від сплати судового збору відхилити.

Касаційну скаргу Юридичної особи Великобританії "Vuldi (UK) Limited" та Підприємства "Валді - Україна" на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року у справі № 902/371/14 та додані до неї документи повернути.

Головуючий суддя Кондратова І.Д..
Суддя Ковтонюк Л.В.
СуддяСтратієнко Л.В.