КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р. Справа№ 910/4669/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача: Чуб В.М.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в

особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного

товариства "Банк Михайлівський"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.05.2017

у справі №910/4669/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Індустріальні та

дистрибуційні системи"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в

особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного

товариства "Банк Михайлівський"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання неправомірною бездіяльність та зобов'язання

повернути грошові кошти

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Індустріальні та дистрибуційні системи" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" (далі - відповідач), в якому просило суд визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо неповернення помилково зарахованих грошових коштів у розмірі 180 000,00 грн., які належать позивачу, та зобов'язати його повернути вказані грошові кошти, обґрунтовуючи свої вимоги посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач посилався на наступне:

- відповідно до п.3 ч.2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноваженою особою Фонду було видано наказ №7 від 2.05.2016 «Про заборону видаткових операцій»;

- позивач не звернувся у встановлений законодавством строк з кредиторською вимогою до відповідача, а тому відповідно до п.8 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" така вимога, що не включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягає і вважається погашеною;

- рішенням Національного банку України від 12.06.2016 №124-рш було відкликано банківську ліцензію відповідача, а здійснення банківської діяльності без отримання ліцензії прямо заборонено законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/4669/17 позов було задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неповернення помилково зарахованих грошових коштів у розмірі 180 000,00 грн., які належать позивачу, а також зобов'язано відповідача здійснити повернення вказаних грошових коштів на рахунок позивача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/4669/17 повністю та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- поза увагою суду залишено те, що відповідачем у справі є Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський", а не Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як суб'єкт владних повноважень;

- суд фактично задовольнив позов в частині визнання протиправної бездіяльності суб'єкта владних повноважень, а такі спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства;

- стягнувши з відповідача судовий збір, суд порушив ч.3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2017 апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.07.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.07.2017, у зв'язку з перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці з 03.07.2017, для розгляду справи №910/4669/17 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Ткаченко Б.О. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 06.07.2017.

В судовому засіданні 06.07.2017 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/4669/17 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 06.07.2017 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи не була визнана судом обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників позивача та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 06.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.04.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Логістік", як перевізником, та позивачем, як замовником, було укладено договір про перевезення вантажу №0303 (далі - Договір перевезення) (том справи - 1, аркуші справи - 12-17).

За умовами Договору перевезення (п.1.1) перевізник зобов'язався здійснити доставку автомобільним транспортом довіреного йому замовником вантажу (відповідно до заявок, поданих замовником) та передати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (далі - вантажоотримувач), зазначеній в ТТН, а замовник зобов'язався сплатити плату за перевезення вантажу.

В п.7.1 Договору перевезення зазначено про те, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2012. У разі, якщо жодна зі сторін не направить іншій стороні за цим договором письмове повідомлення про розірвання цього договору за один місяць до закінчення строку його дії, строк дії цього договору кожен рік автоматично продовжується на 1 рік.

31.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Логістік" та позивачем було укладено додаткову угоду до Договору перевезення (том справи - 1, аркуш справи - 22), в якій вони дійшли згоди викласти п.7.1 Договору перевезення у наступній редакції: «Термін дії цього договору починається з дати його підписання і діє до 31.12.2014. У випадку, якщо жодна зі сторін не направить другій стороні за цим договором письмове повідомлення про розірвання даного договору за (тридцять) календарних днів до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік на тих ж самих умовах, на яких він діяв раніше».

На виконання умов Договору перевезення позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок №4101 Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Логістік", відкритий у відповідача, 180 000,00 грн. відповідно до платіжних доручень № 4 403 від 24.05.2016, №4 637 від 31.05.2016 та №4 636 від 31.05.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 23-25).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Логістік" не повідомило позивача про те, що вищезгаданий рахунок було закрито, у зв'язку з чим оплату послуг за Договором перевезення позивач перерахував на вже закритий рахунок.

Позивач вважає, що на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України відповідач зобов'язаний повернути позивачу кошти у розмірі 180 000,00 грн., як такі, що були набуті без достатньої правової підставі та помилково зараховані на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Логістік".

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку повернути позивачу помилково сплачені ним грошові кошти, позивач просив суд визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо неповернення помилково зарахованих грошових коштів у розмірі 180 000,00 грн., які належать позивачу, та зобов'язати його повернути вказані грошові кошти.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставина справи, з огляду на наступне.

Процедура з виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу ліквідацією банку є процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Постановою Правління Національного банку №14/БТ від 23.05.2016 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» (том справи - 1, аркуші справи - 60-61) відповідача було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вищевказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №812 від 23.05.2016 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» (том справи - 1, аркуш справи - 62), яким, зокрема, вирішено:

- розпочати процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 23.05.2016 по 22.06.2016 (включно);

- призначити уповноваженою особою Фонду та делегувати всі повноваження тимчасового адміністратора відповідача, визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, ст. ст. 37-39 Закону, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Ю.П. строком на один місяць з 23.05.2016 по 22.06.2016 включно.

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №7 від 23.05.2016 «Про заборону видаткових операцій» (том справи - 1, аркуш справи - 63) заборонено з 23.06.2016 здійснювати у відповідача будь-які видаткові банківські операції - безготівкові та готівкові, здійснювати оплату за укладеними правочинами без дозволу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у відповідача Ірклієнка Ю.П.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №991 від 13.06.2016 було продовжено строки тимчасової адміністрації у відповідача з 23.06.2016 по 22.07.2016 включно.

Відповідно до ч.6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

12.07.2016 Правлінням Національного банку було прийнято рішення №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (том справи - 1, аркуш справи - 64), згідно з яким вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати відповідача.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.07.2016 №1213 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" та делегування повноважень ліквідатора банку" вирішено розпочати процедуру ліквідації відповідача з 13.07.2016 по 12.07.2018 включно.

В п.3 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ч.5 ст. 45, ч.1 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

В ч.ч.1, 5 ст. 36 Закону У країни "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд у семиденний строк з дня початку процедури ліквідації банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури (ч.3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

В ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Фонд сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці. Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

В п.п.1.24, 1.32 ст. 1, п. 30.1 ст. 30 названого Закону визначено, що переказом коштів (далі - переказ) є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатором та отримувачем можуть бути однією і тією ж особою; платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Податкового кодексу України, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України (далі - Національний банк) було розроблено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджену постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 (із змінами та доповненнями).

Згідно з п.1.2 названої Інструкції остання встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Загальні правила документообігу наведені в главі 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, в п.п.2.31, 2.32 якої передбачено, що банк отримувача зобов'язаний зарахувати на рахунки своїх клієнтів кошти, що надійшли за електронними розрахунковими документами протягом операційного дня, у день їх отримання, якщо під час проведення контролю за реквізитами цих документів, що здійснюється відповідно до цієї глави, не виявлено розбіжностей. Банк отримувача зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунку отримувача і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і зараховувати кошти на рахунок отримувача, лише якщо вони збігаються. У разі їх невідповідності банк має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів (у які враховується і день надходження до банку отримувача електронного розрахункового документа) для встановлення належного отримувача цих коштів, яку зараховує на рахунок "Кредитові суми до з'ясування". Банк має забезпечити зберігання належним чином оформленої/го (засвідченої/го підписом відповідального виконавця чи електронним цифровим підписом) паперової копії електронного розрахункового документа чи електронного розрахункового документа. Для встановлення належного отримувача банк отримувача зобов'язаний надіслати банку платника запит щодо уточнення номера рахунку та/або коду отримувача. Обмін запитами щодо уточнення цих реквізитів та відповідями здійснюється засобами платіжної системи в захищеному вигляді за допомогою окремих типів електронних документів, формати та правила заповнення яких визначаються цією платіжною системою. У разі надання банком платника уточнених даних щодо номера рахунку та/або коду отримувача з метою зарахування коштів на його рахунок банк отримувача оформляє меморіальний ордер на підставі електронного розрахункового документа та уточнених даних банку платника щодо номера рахунку та/або коду отримувача. У реквізиті "Призначення платежу" меморіального ордера банк отримувача зазначає номер і дату електронного розрахункового документа та повторює текст реквізиту "Призначення платежу" цього документа. Документ про уточнені дані щодо номера рахунку та/або коду отримувача зберігається разом із паперовою копією електронного розрахункового документа або в електронній формі. На вимогу отримувача банк надає йому паперову копію електронного розрахункового документа, реквізити якого уточнювалися, та копію документа про уточнені дані. Якщо немає змоги встановити належного отримувача, або не надійшли уточнені дані від банку платника, то банк не пізніше четвертого робочого дня зобов'язаний повернути кошти банку, що обслуговує платника, із зазначенням номера та дати електронного розрахункового документа та причини повернення. Відповідальність за шкоду, завдану суб'єктам переказу у разі недотримання цих вимог, покладається на банк, що обслуговує отримувача.

Як уже зазначалося вище, позивач 24.05.2016 та 31.05.2016 помилково перерахував грошові кошти у загальному розмірі 180 000,00 грн. зі свого рахунку, відкритого у Публічному акціонерному товаристві «Укрексімбанк», на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик», відкритий у відповідача.

Однак в процесі судового розгляду встановлено, що станом на 23.05.2016, тобто за день до перерахування позивачем грошових коштів, рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» №4101 у національній валюті, відкритий у відповідача, було закрито.

Вказані обставини підтверджуються довідкою, виданою за підписом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у відповідача (том справи - 1, аркуш справи - 71).

Згідно з положеннями ч.7 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, що надійшли протягом дії тимчасової адміністрації до неплатоспроможного банку, у разі неможливості встановити належного отримувача мають бути повернуті банку, що обслуговує платника, із зазначенням причини повернення у порядку, встановленому законодавством.

Зважаючи на те, що на момент здійснення позивачем перерахування коштів рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» вже був закритий, то відповідач не міг зарахувати кошти на користь названого товариства.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що на підставі ч.7 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідач був зобов'язаний повернути кошти, які надійшли протягом дії тимчасової адміністрації до неплатоспроможного банку на закритий рахунок, банку, що обслуговує позивача протягом 4 робочих днів з дня виявлення такої ситуації (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 09.11.2016 у справі №910/9633/16).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В ст. 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Зважаючи на те, що позивач перерахував грошові кошти у розмірі 180 000,00 грн. на закритий рахунок свого контрагента (Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик»), вказані кошти безпідставно утримуються відповідачем.

Оскільки ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій щодо повернення грошових коштів в розмірі 180 000,00 грн. позивачу, колегія суддів вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідач зазначав про те, що позивач є кредитором Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський", а тому він повинен був звернутися до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про включення його вимог до відповідного реєстру кредиторських вимог. Оскільки відповідні дії позивачем вчинені не були, відповідно до п.8 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" така вимога, що не включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягає та вважається погашеною.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в даному випадку перерахування грошових коштів позивачем на рахунок, який був відкритий у відповідача та на момент такого перерахування був вже закритий, здійснювалося під час введення в банку тимчасової адміністрації та вимоги виникли під час введення процедури ліквідації в банку, а тому позивач не може вважатися кредитором банку у розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки він позбавлений можливості заявити свої кредиторські вимоги у порядку, передбаченому названим Законом.

Відносно посилання в апеляційній скарзі на те, що уповноважена особа як фізична особа стороною у господарському процесі бути не може, а вказана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Вичерпний перелік спорів, підвідомчих господарським судам, визначено приписами ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ч.1 ст.1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. ст. 1, 41, 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно ч. 1 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що при вирішенні питання щодо підвідомчості позовної заяви господарському суду необхідно приймати до уваги у сукупності обставини як щодо суб'єктивного складу сторін, так і предмета та підстав позову, а також характеру правовідносин сторін цього спору.

Як уже зазначалося вище, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1213 від 12.07.2016 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" та делегування повноважень ліквідатора банку" вирішено розпочати процедуру ліквідації відповідача з 13.07.2016 по 12.07.2018 включно.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

Згідно з п.17 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноважена особа - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до п.п.2, 5 ч.2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право:

- укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій з урахуванням вимог, встановлених цим Законом;

- заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.

В п.1 ч. 4 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що на виконання своїх повноважень уповноважена особа фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.

Згідно з ч.3 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що з моменту прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про початок процедури ліквідації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації банку з делегуванням цій особі відповідних повноважень, призначена у відповідності до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа приймає функції органів управління банку, має право підпису документів, діє від імені банку без довіреності, у тому числі має право заявляти від імені банку позови та бути уповноваженою особою за відповідним позовом до банку.

Таким чином, оскільки відповідачем у справі є Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку, це не дає підстави вважати цей спір таким, що не підвідомчий господарським судам з підстав невідповідності суб'єктному складу сторін господарського спору, оскільки з урахуванням положень вищевказаного Закону, такий позов фактично заявлено до банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не надав доказів на спростування заявлених позивачем вимог та доказів, які б спростували висновки місцевого господарського суду і свідчили про прийняття неправильного рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/4669/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/4669/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4669/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко