КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 911/3684/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Власова Ю.Л.

при секретарі Романовій Ю.М.

за участю представників

від позивача: Іванкіна Ю.Б., дов. № 14-67 від 14.04.2017р.

відповідача: Богдан С.В., дов. № 1-208 від 30.12.2016р.

розглядаючи у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню

та газифікації "Київоблгаз"

на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017 року

у справі № 911/3684/15 (суддя: Рябцева О.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню

та газифікації "Київоблгаз"

про стягнення 43811147,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про стягнення 43811147,63 грн., з яких 28597847,54 грн. боргу, 9263611,96 грн. пені, 5349843,96 грн. інфляційних втрат та 599844,17 грн. 3% річних.

Сума позову відповідно до ст. 55 ГПК України визначена судом, оскільки позивачем в позовній заяві зазначена неправильна сума позову.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу за № 13/224-Б від 04 січня 2013 року, а саме, відповідач не повністю сплатив грошові кошти за отриманий газ, в результаті чого у нього виник борг у сумі 28597847,54 грн. За прострочення виконання умов договору позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 9263611,96 грн., інфляційні втрати у сумі 5349843,96 грн. та 3% річних у сумі 599844,17 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.10.2015 р. у справі № 911/3684/15 позов задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 11149582,36 грн. заборгованості, 9008973,20 грн. пені, 575045,95 грн. 3 % річних, 5349843,96 грн. інфляційних втрат, а в решті позову відмовлено; провадження в частині стягнення основного боргу у сумі 7955607,74 грн. припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду 06.09.2016 р. зазначене рішення Господарського суду Київської області скасовано та в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016 р. у справі № 911/3684/15 постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 р. та рішення господарського суду Київської області від 21.10.2015 р. у даній справі скасовано та передано справу № 911/3684/15 на новий розгляд суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.03.2017 р. у справі № 911/3684/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 575045,80 грн. (п'ятсот сімдесят п'ять тисяч сорок п'ять грн. 80 коп.) 3 % річних, 1966161,04 грн. (один мільйон дев'ятсот шістдесят шість тисяч сто шістдесят одну грн. 04 коп.) інфляційних втрат, 8329658,25 грн. (вісім мільйонів триста двадцять дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят вісім грн. 25 коп.) пені та 18133,35 грн. (вісімнадцять тисяч сто тридцять три грн. 35 коп.) судового збору. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 19105190,10 грн. (дев'ятнадцять мільйонів сто п'ять тисяч сто дев'яносто грн. 10 коп.) припинено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017 р. у справі № 911/3684/15 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" від 13.04.2017р. передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Мартюк А.І., судді Зубець Л.П., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 р. колегією суду у складі головуючого судді Мартюк А.І., суддів Зубець Л.П., Власов Ю.Л. прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 30.05.2017 року.

29.05.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача надійшли пояснення до апеляційної скарги та заява про розстрочення виконання рішення.

30.05.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Рішенням Господарського суду Київської області від 09.03.2017 р. у справі № 911/3684/15 без змін.

07.06.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшли заперечення на заяву про розстрочення виконання рішення та зменшення пені.

09.06.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (за договором - продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (за договором - покупець) було укладено договір № 13-224-Б купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до пункту 1.1 договору, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 2.1 договору продавець передає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 58008,000 тис. куб.м.

Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки газу з урахуванням положень п. 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі акта приймання передачі.

Згідно пункту 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У період з 10.07.2013 р. по 19.06.2015 р. позивачем та відповідачем були підписані додаткові угоди № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 13, № 14 та № 15 до договору № 13-224-Б від 04.01.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач у період з січня 2013 р. по червень 2015 р. передав, а відповідач прийняв природний газ, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками позивача та відповідача актами приймання-передачі природного газу на загальну суму 549720698,70 грн.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідач станом на час звернення позивача з даним позовом до суду взяті на себе зобов'язання у повному обсязі не виконав, не повністю сплатив грошові кошти за договором, в результаті чого за ним утворилась заборгованість.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача 28597847,54 грн. боргу, посилаючись на те, що відповідачем сплачено лише 521122851,16 грн.

Судом встановлено, що останню проплату за договором відповідачем здійснено 10.07.2015 р. у сумі 267439,17 грн., яку зараховано як оплату за газ, поставлений у березні 2015 р.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи банківських виписок з рахунку відповідача, останнім у період з 22.07.2015 р. по 14.08.2015 р. було сплачено позивачу 9492657,44 грн. боргу за договором № 13-224-Б купівлі-продажу природного газу.

Станом на день звернення позивача з даним позовом до суду заборгованість відповідача складала 19105190,10 грн. (28597847,54 - 9492657,44) в той час, коли позивачем заявлено до стягнення з відповідача 28597847,54 грн.

Таким чином, позовна вимога про стягнення боргу у сумі 9492657,44 грн. не підлягає задоволенню, оскільки, зазначена сума була сплачена відповідачем до дня звернення позивача з даним позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, під час її розгляду відповідачем у період з 18.08.2015 р. по 28.09.2015 р. було сплачено позивачу 7955607,74 грн. та у період з 21.10.2015 р. по 22.12.2015 р. було сплачено ще 11149582,36 грн. заборгованості за договором № 13-224-Б від 04.01.2013 р., що підтверджується банківськими виписками з рахунку відповідача та не заперечувалося позивачем.

Таким чином, станом на момент прийняття рішення у справі відповідач повністю погасив заборгованість перед позивачем у сумі 19105190,10 грн. (7955607,74 грн. + 11149582,36 грн.) за договором № 13-224-Б від 04.01.2013 р., яка була наявна станом на час звернення позивача з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги в частині стягнення боргу у сумі 19105190,10 грн. підлягають припиненню, на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 599844,17 грн. 3% річних та 9263611,96 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати отриманого газу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В обґрунтування свої вимог, відповідач посилається на те, що він не може вважатися таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.2. Договору, а нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат в даному випадку є неправомірними та безпідставними.

Вищий господарський суд України у постанові від 14.12.2016 р. зазначив, що дійшовши висновку про те, що неналежне виконання грошового зобов'язання відповідачем зумовлене простроченням кредитора, суд апеляційної інстанції не врахував, що за своєю природою акти приймання-передачі є лише документальним оформленням факту здійснення приймання-передачі природного газу, і не з'ясував чи несвоєчасне підписання та повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України, та чи може таке свідчити про прострочення кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому чи їх неповернення позивачем може звільняти відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу у встановлений строк.

Відповідно до пункту 6.1 договору у редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014 року оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказаним пунктом договору обов'язок покупця оплатити газ не ставиться в залежність від дати одержання відповідного акта приймання-передачі, тобто прострочення грошового зобов'язання покупця за договором не пов'язане з моментом реального підписання сторонами відповідного акта чи його повернення продавцем.

Жодний пункт укладеного сторонами договору № 13-224-Б від 04.01.2013 р. не пов`язує обов`язок оплатити поставлений природний газ із фактом отримання підписаного акта.

Відповідно до умов договору акт приймання-передачі лише фіксує остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, який визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця (п. 4.1), а обов'язок із складання акта приймання-передачі природного газу покладено саме на покупця (п. 3.4). Зважаючи на те, що умовами договору сторонами погоджено кількість природного газу, яка передається покупцю по місяцях кварталів (п.2.1), визначена його вартість (п. 5.2), то відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з позивачем, а тому час підписання та повернення актів позивачем не впливає на момент виникнення у відповідача зобов'язання з його оплати.

Таким чином, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому несвоєчасне повернення актів не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на викладене посилання відповідача на те, що він не може вважатися таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, є помилковими та не беруться судом до уваги.

Щодо стягнення з відповідача 599844,17 грн. 3% річних, які нараховані за період з 20.02.2013 р. по 06.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 01.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 30.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 10.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 27.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 02.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 26.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 11.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 10.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 19.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 06.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., з 20.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р., суд зазначає насупне.

Відповідно до абз. 2 п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 року якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 6.1. договору відповідач мав розрахуватись до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу, отже позивачем правильно визначений початок періодів нарахування 3 % річних.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений природний газ у встановлений договором строк, то відповідно з 20 числа наступного за місяцем поставки газу відповідач є таким, що прострочив оплату.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції та вважає, що з відповідача підлягає стягнення 3% річних в розмірі 575045,80 грн.

Також, позивач просить стягнути 9263611,96 грн. інфляційних втрат, нарахованих за травень 2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., за березень 2015 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2015 р., за квітень 2015 р. за зобов'язаннями лютого 2015 р., за період з травня 2015 р. по червень 2015 р. за зобов'язаннями березня 2015 р., за червень 2015 р. за зобов'язаннями квітня 2015 р.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом встановлено, що позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати за травень 2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р. та за березень 2015 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2015 р., оскільки у вказаних періодах заборгованість відповідача існувала менше місяця.

Також, позивачем невірно здійснено нарахування інфляційних втрат за загальний період з квітня 2015 р. по червень 2015 р. за зобов`язаннями лютого-березня 2015 р., оскільки не враховано проплати, які були здійснені відповідачем у вказаному періоді.

Відповідно до вірного розрахунку суду, сума інфляційних втрат нарахованих за період з квітня 2015 р. по червень 2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями лютого - квітня 2015 р., становить 1966161,04 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 9263611,96 грн. пені, нарахованої за період з 20.02.2013 р. по 06.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 01.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 30.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 10.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 27.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 02.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 26.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 11.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 10.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 19.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 06.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., з 20.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Вищий господарський суд України у постанові від 14.12.2016 р., вказав, що судами обох інстанцій при вирішенні спору не було враховано усіх додаткових угод до спірного договору купівлі-продажу, зокрема, за долученою до справи додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 року п. 7.2 договору викладено в іншій редакції, за якою у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (Розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

В обґрунтування позовної вимоги про стягнення пені позивач посилається на п. 7.2. договору в його редакції від 04.01.2013 р.

Проте, додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 р. п. 7.2 договору викладено в іншій редакції, згідно з якою, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (Розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

Згідно з п. 8 додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. вона набуває чинності з дати її підписання Сторонами та поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склались з 01 січня 2013 р.

Пунктом 1 додаткової угоди № 15 від 19.06.2015 р. сторони домовились вважати договір № 13-224-Б від 04.01.2013 р. таким, що припинив свою дію в частині поставки природного газу з 01 липня 2015 року.

Пунктом 2 додаткової угоди № 15 від 19.06.2015 р. сторони виклали статтю 11 "Строк дії договору" договору у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 р. і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Таким чином, договір № 13-224-Б від 04.01.2013 р. в частині поставки газу припинив свою дію з 01 липня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, а саме до 20 липня 2015 року, відповідач не здійснив повну оплату фактично отриманого за договором природного газу.

Відповідно до п. 7.2. в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. у відповідача виникло зобов`язання сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

Позивач просить суд стягнути з відповідача 9263611,96 грн. пені, початок нарахування якої - 20.02.2013 р., посилаючись на те, що відповідно до пункту 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач посилається на те, що оскільки договір припинив дію 30.06.2015 р., то право позивача на нарахування пені відповідно до п. 7.2 договору виникло лише 20.07.2015 р.

Вказане твердження відповідача є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання покупця з оплати товару підлягало виконанню саме у цей термін, відтак час прострочення щодо окремих обсягів газу має обчислюватися з 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, а нарахування штрафних санкцій за прострочення починається відповідно з 20-го числа кожного місяця у разі наявності прострочення.

Зі змісту пункту 7.2 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. не вбачається встановлення сторонами певного іншого строку виконання саме зобов'язань з оплати поставленого газу, адже вказана умова договору пов'язує з обставинами здійснення повної оплати фактично отриманого за договором природного газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, лише обов'язок покупця сплатити продавцеві пеню.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, позивачем правовомірно до умов договору нараховано пеню, починаючи з 20.02.2013 р. на заборгованість за отриманий у січні 2013 р. газ.

Також відповідач подав до Господарського суду Київської області заяву про застосування строків позовної давності, в якій він просить суд застосувати спеціальну позовну давність до позовної вимоги в частині стягнення пені, оскільки позивачем проведено нарахування пені за період з 20.02.2013 р. по 06.06.2014 р. з порушенням спеціального строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що п. 9.2. договору передбачено строк, у межах якого сторони можуть звернутися з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Проте, додатковою угодою № 3 від 28.04.2014 р. пункт 9.2. договору викладено у наступній редакції: "9.2. У разі недосягнення сторонами згоди щодо вирішення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України".

В останній редакції договору не міститься умови, якою сторони збільшили встановлену законом позовну давність для стягнення пені.

Частиною 1 статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій міститься вимога про стягнення пені за прострочення оплати відповідачем отриманого газу, 18.08.2015 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині вимоги про стягнення пені у сумі 753209,43 грн., яка нарахована за період з 20.02.2013 р. по 06.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 01.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 30.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 10.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 27.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 02.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 26.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 11.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 10.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 19.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 06.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., що є підставою для відмови у позові в цій частині.

За таких обставин колегія суддів погоджується з місцевим судом, що вимога в частині стягнення пені в розмірі 753209,43 грн. пені нарахованої за вказані періоди не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення пені, нарахованої з 20.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р., заявлена в межах строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України.

Крім того, відповідач просив суд зменшити суму пені на 80%.

Згідно з п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи норми чинного законодавства, конкретні обставини справи зважаючи на причини, які призвели до неналежного виконання боржником зобов'язання зі своєчасності оплати товару, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру пені на 50% та вважає, що стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 4164829,13 грн.

Як вже було зазначено вище, відповідач звернувся до суду з заявою про розстрочку виконання рішення суду від 09.03.2017р. у справі № 911/3684/15, в якій просив розстрочити виконання зазначеного рішення суду на 7 років шляхом щомісячного часткового перерахування коштів рівними частинами.

Згідно ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Статтею 33 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачено відстрочку або розстрочку виконання, встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, а саме: за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, державний виконавець за власною ініціативою або за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу й порядку виконання.

Відповідно до пункту 7.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Враховуючи те, що Господарський процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, як і не містить переліку виняткових випадків відстрочки або розстрочки виконання рішення, у кожному конкретному випадку це згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України є оцінкою судом доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у заяві про розстрочку виконання рішення зазначив конкретні обставини, які ускладнюють його виконання, з врахуванням обставин справи колегія суддів вважає, що заява про розстрочку виконання рішення підлягає частковому задоволенню.

Так, судом апеляційної інстанції враховується те, що тяжкий фінансовий стан підприємства, обумовлений в першу чергу, наявності заборгованості перед ПАТ «Київоблгаз» різними категоріями споживачів за розподіл природного газу, зміни в діючому законодавстві, стратегічне значення товариства, оскільки незадоволення заяви про розстрочення рішення може призвести товариства до банкрутства та зробити виконання рішення взагалі неможливим.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з наведеного, колегія Київського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" ДП "НАЕК "Енергоатом" слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016р. у справі № 910/24200/16 підлягає зміні в частині стягнення пені в розмірі 4164829,13 грн., в іншій частині рішення слід залишити без змін, заяву про розстрочку виконання рішення задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 101 - 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017 року по справі № 911/3684/15 змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини в такій редакції:

3. «Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боряка, вул. Шевченка, 178, код 20578072) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 575045,80 грн. (п'ятсот сімдесят п'ять тисяч сорок п'ять грн. 80 коп.) 3 % річних, 1966161,04 грн. (один мільйон дев'ятсот шістдесят шість тисяч сто шістдесят одну грн. 04 коп.) інфляційних втрат, 4164829,13 грн. (чотири мільйона сто шістдесят чотири тисячи вісімсот двадцять дев'ять грн. 13 коп.) пені та 18133,35 грн. (вісімнадцять тисяч сто тридцять три грн. 35 коп.) судового збору.

3. Задовольнити заяву Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про розстрочення виконання рішення суду частково.

4. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017 року по справі № 911/3684/15 щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боряка, вул. Шевченка, 178, код 20578072) коштів в сумі 4164829,13 коп. на строк один рік (на пропорційно-рівні щомісячні платежі) із обов'язковим щомісячним платежем (не пізніше останнього робочого дня кожного місяця) в сумі 347069,09 грн.

5. Доручити видачу наказу Господарському суду Київської області.

6. Матеріали справи № 911/3684/15 повернути до Господарського суду Київської області.

7. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

Ю.Л. Власов