КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Справа№ 925/5/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Ярчак І.С. довіреність №1 від 16.11.15,

від відповідача 1 - Вєдєрнікова О,С. довіреність №500-08/51 від 30.12.16,

від відповідача 2 - не з'явилися,

від третьої особи - Стилик О.Ю. довіреність №01/44-949Д від 21.12.16,

розглядає апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства «Азот»

на рішення господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року

у справі №925/5/17 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1) Публічного акціонерного товариства «Азот»

2) Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2 державне підприємство «Енергоринок»

про визнання недійсною угодою, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Національне антикорупційне бюро України подало до господарського суду Черкаської області позов до Публічного акціонерного товариства «Азот» та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання недійсною угоду.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 06.01.2017 року у справі №925/5/17 позовну заяву прийнято до провадження та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2 державне підприємство «Енергоринок».

Рішенням господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року у справі №925/5/17 позов задоволено повністю. Визнано недійсною угоду у формі заяви публічного акціонерного товариства «Азот» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2016 року №202-09/65.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Азот» подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року у справі №925/5/17 повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що позивачем не доведено правомірність свого звернення з даним позовом до суду. Крім того, скаржник зазначає, що зобов`язання з оплати заборгованості за договором, який передбачає сплату коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року у справі №925/5/17 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Жук Г.А.

07.04.2017 року до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача1 надійшли письмові пояснення.

20.04.2017 року до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення.

У зв`язку з відпусткою суддів Мальченко А.О. та Жук Г.А., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), розпорядженням №09-53/1632/17 від 21.04.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №925/5/17.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, автоматизованою системою здійснено заміну суддів Мальченко А.О. та Жук Г.А. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано відповідний протокол.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2017 року, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Азот» у справі №925/5/17 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року у справі №925/5/17 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року розгляд справи відкладено на 30.05.2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 року розгляд справи відкладено на 30.05.2017 року.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 24.05.2005 року відкрите акціонерне товариство «Черкасиобленерго», як постачальник електричної енергії, і відкрите акціонерне товариство «Азот», як споживач, уклали між собою договір постачання електричної енергії №524-213/24. (далі договір №524-213/24; а.с. 21-28).

У розділі 1 договору №524-213/24 встановлено, що постачальник електричної енергії зобов'язався постачати електричну енергію споживачу, а останній - оплачувати її вартість постачальнику та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємною частинами.

Відповідно до п. 2.2.3 договору споживач зобов'язався оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків» та «Графік зняття показників засобів обліку електричної енергії».

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2005 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. (п. 9.4. договору №524-213/24).

Отже, відповідно до п. 9.4. договору №524-213/24 строк дії цього договору щорічно продовжувався протягом 2005 - 2016 років.

Також, судом першої інстанції встановлено, що в подальшому відкриті акціонерні товариства «Черкасиобленерго» та «Азот» на вимогу пункту 5 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» були перейменовані у публічні акціонерні товариства «Черкасиобленерго» та «Азот».

У своїй позовній заяви позивач зазначає, що ПуАТ «Азот» за поставлену ПуАТ «Черкасиобленерго» на виконання договору №524-213/24 у лютому 2016 року активну електричну енергію, закуплену на оптовому ринку електричної енергії України не розрахувався у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 9 000 000 грн. 00 коп. вартості спожитої електричної енергії.

Втім, 23.08.2016 року між публічним акціонерним товариством «Азот», як позикодавець, та публічним акціонерним товариством «Черкасиобленерго», як позичальник, укладено договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №264-304. (далі договір №264-304; а.с. 29-30).

Відповідно до п. 1.1. договору №264-304 в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику грошові кошти без нарахування відсотків за їх користування у розмірі, визначеному у п. 2.1. цього договору (надалі іменується «допомога»), а позичальник зобов`язується повернути допомогу у визначений цим договором строк.

Згідно з п. 2.1. договору №264-304 розмір допомоги становить 9 000 000, 00 грн.

Допомога передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника, вказаний в розділі 10 цього договору. (п. 3.2. договору №264-304).

Також сторони домовились у п. 4.2. договору №264-304, що строк повернення допомоги встановлюється до 30.09.2016 року.

Проте, як вказує позивач, публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» допомогу в сумі 9 000 000 грн. 00 коп., яку отримало на свій поточний рахунок із загальним режимом використання коштів на ньому у строк до 30.09.2016 року публічному акціонерному товариству «Азот» не повернуло.

Враховуючи вказану вище обставину, публічне акціонерне товариство «Азот» направило публічному акціонерному товариству «Черкасиобленерго» заяву №202-09/65 від 10.10.2016 року про зарахування зустрічних однорідних вимог. (далі заява №202-09/65; а.с. 31-32).

Відповідно до заяви №202-09/65 вимоги публічного акціонерного товариства «Азот» до публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про повернення безвідсоткової поворотної фінансової допомоги в сумі 9 000 000 грн. 00 коп. і вимоги публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» до публічного акціонерного товариства «Азот» про оплату боргу за поставлену у лютому 2016 року активну електричну енергію у сумі 9 000 000 грн. 00 коп. у зв`язку з направленням даної заяви припиняються

Відповідно до штампу вхідної кореспонденції на заяві №202-09/65 публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» отримало її 11.10.2016 року.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, Національне антикорупційне бюро України звернулось з позовом до господарського суду Черкаської області в якому зазначає, що угода у формі заяви ПАТ «Азот» про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/63 від 10.10.2016 року суперечить положенням частини другої статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику» та є такою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому просить визнати її недійсною.

Місцевий господарський суду задовольняючи позов дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог Національного антикорупційного бюро України та задовольнив позовні вимоги у повному обсязі з чим колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

За приписами частини першої статті І Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», який набрав чинності 25.01.2015 року, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України №01-06/680/17 від 27.03.2017 року «Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»).

Частиною другою стані 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкавого зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України».

Так, господарським судам слід враховувати, що такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

При цьому треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 2062, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 3661, 368, 3682, 369, 3692, 410 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків (Інформаційний лист Вищого господарського суду України №01-06/680/17 від 27.03.2017 року «Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 ЗУ «Про Національне антикорупційне бюро України»).

Виходячи зі змісту позовної заяви, в обґрунтування наявності підстав для подання даного позову Національне антикорупційного бюро України вказує, що останнім здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000236 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 5 ст. 191 Кримінального кодексу України в якому позивачем виявлено порушення законодавства у спірних правовідносинах.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо відсутності прав на подання позовної заяви Національним антикорупційним бюро України та погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі.

Розглядаючи справи за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частини третьої статті 228 ГК України, статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та 1 К України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 №6-923цс15

Стаття 601 Цивільного кодексу України та частина третя статті 203 Господарського кодексу України передбачають можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги і, що таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частин першої-третьої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З викладених вище обставин справи та норм Цивільного і Господарського кодексів України вбачається, що зарахуванням між відповідачами зустрічних однорідних вимог за заявою Публічного акціонерного товариства «Азот» від 10.10.2016 року №202-09/65, як дія цього товариства, внаслідок якої припиняються зобов'язання обох відповідачів, є одностороннім правочином в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, для вчинення якого достатньо вказаної заяви.

Стаття 602 Цивільного кодексу України містить невичерпний перелік випадків коли зарахування зустрічних вимог не допускається:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

4 1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною 5 статті 203 Господарського кодексу України не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Цивільний та Господарський кодекси України безпосередньо не забороняють зарахування вказаних у заяві публічного акціонерного товариства «Азот» від 10.10.2016 року №202-09/65 зустрічних однорідних вимог, які є такими, проте передбачають можливість такої заборони у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України «Про електроенергетику», як зазначено у його преамбулі, визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Статтею 1 Закону України «Про електроенергетику» термін «поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптового ринку електричної енергії» визначає як рахунки суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території та оптове постачання електричної енергії, відкриті в уповноваженому банку і призначені виключно для накопичення коштів, отриманих за електричну енергію від споживачів, та розрахунків з учасниками оптового ринку електричної енергії, а термін «алгоритм оптового ринку електричної енергії» - як порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, який встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про електроенергетику» купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких перевищують граничні показники (крім випадків, передбачених цим Законом), та весь її оптовий продаж здійснюються на оптовому ринку електричної енергії України. Функціонування інших оптових ринків електричної енергії в Україні забороняється.

Частина друга стаття 151 Закону України «Про електроенергетику» містить такі норми:

«Споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Подібні вказаним нормам частини другої статті 151 Закону України «Про електроенергетику» містить і пункт 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.07.1996 №28 з урахуванням внесених до них у подальшому змін і доповнень.

Відповідно до частини третьої 3 статті 151 Закону України «Про електроенергетику» кошти з поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, перераховуються згідно з алгоритмом оптового ринку електричної енергії виключно на:

поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії;

поточний рахунок підприємства, яке здійснює розподіл електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами;

поточний рахунок енергопостачальника;

поточний рахунок із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості оптового постачальника електричної енергії».

Аналогічний порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію із застосуванням поточних рахунків із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії стаття 151 Закону України «Про електроенергетику» передбачає і для енергопостачальників, підприємств, що здійснюють передачу електричної енергії, та всіх підприємствами, що здійснюють розподіл електричної енергії.

Частиною восьмою статті 26 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку внаслідок здійсненого за заявою Публічного акціонерного товариства «Азот» від 10.10.2016 року №202-09/65 зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачі діяли всупереч вимог Закону України «Про електроенергетику» і Правил користування електричною енергією щодо оплати поставленої електричної енергії виключно шляхом перерахування коштів споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника і фактично провели розрахунки за поставлену електричну енергію в іншому форматі без використання поточного рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнули перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що в силу статті 26 Закону України «Про електроенергетику» не вважається оплатою спожитої Публічним акціонерним товариством «Азот» у лютому 2016 року електричної енергії.

Відтак колегія суддів зазначає, що здійснене за заявою Публічного акціонерного товариства «Азот» від 10.10.2016 року №202-09/65 зарахування зустрічних однорідних вимог, як односторонній правочин, суперечить вимогам статей 15, 26 Закону України «Про електроенергетику» і пункту 6.3 Правил користування електричною енергією.

Із змісту Закону України «Про електроенергетику» випливає, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України «Про електроенергетику» і Правилами користування електричною енергією порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України.

Частина перша статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України зі змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, встановлено, що у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно з частиною першою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Тобто суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку з яким колегія суддів погоджується, що завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог і його наслідки полягала у тому щоб обійти встановлений Законом України «Про електроенергетику» і Правилами користування електричною енергією порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії та залишити усю отриману публічним акціонерним товариством «Черкасиобленерго» суму коштів фінансової допомоги у своєму розпорядженні, що призвело до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

Наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність зарахування зустрічних однорідних вимог у спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Доводи представника Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про його непричетність до порушення інтересів держави і суспільства, враховуючи, що зарахування зустрічних однорідних вимог було здійснено Публічним акціонерним товариством «Азот» в односторонньому порядку, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» було заінтересоване у вчиненні такого правочину, оскільки прагнуло отримати усі надані йому кошти фінансової допомоги у своє розпорядження і тому сприяло вчиненню цього правочину, про що свідчить його бездіяльність після отримання від Публічного акціонерного товариства «Азот» заяви від 10.10.2016 року №202-09/65 про зарахування зустрічних однорідних вимог і його правові позиції, викладені у відзиві на позов, які не ґрунтуються на Законі України «Про електроенергетику» і Правилах користування електричною енергією.

Місцевий господарський суд також обґрунтовано зазначив, що у Цивільному та Господарському кодексах України від 16.01.2003 відсутнє визначення терміну «угода», проте цей термін вживається у цих Кодексах як тотожний термінам правочин, договір, контракт, зобов'язання тощо, тому у даному спорі вимога позивача про визнання недійсною угоди у формі заяви публічного акціонерного товариства «Азот» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2016 року №202-09/65 є тотожною вимозі про визнання недійсним вчиненого публічним акціонерним товариством «Азот» згідно з його заявою від 10.10.2016 року №202-09/65 одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Отже таке формулювання позивачем позовної вимоги, яке він вказав у позовній заяві, також є правильним.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсною угоди у формі заяви публічного акціонерного товариства «Азот» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2016 року №202-09/65.

Твердження скаржника про те, що під час прийняття оскаржуваного рішення суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону, щодо повного та всебічного дослідження обставин справи, судова колегія вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав правову оцінку наявними у матеріалах справи доказами.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду Черкаської області повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про задоволення позову у повному обсязі відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року у справі №925/5/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 року у справі №925/5/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/5/17 повернути до суду першої інстанції.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді В.В. Андрієнко

М.Г. Чорногуз