ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Справа № 915/282/17

м. Миколаїв

за позовом: Центрального районного центру зайнятості м. Миколаєва (54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 68), код 20917678

до відповідача: Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (54018, м. Миколаїв, проспект Богоявленський, буд. 55-Е), код 41250753

про: стягнення майнової шкоди в розмірі 4 843 грн. 40 коп.,

суддя Фролов В. Д.

ПРИСУТНІ:

від позивача - ОСОБА_1 довіреність №07-7 від 03.01.2017

від відповідача - ОСОБА_2 довіреність №3755/10-1 від 05.04.2017

Центральний районний центр зайнятості м. Миколаєва (надалі позивач) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва (правонаступником якого є Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області) (надалі відповідач) про стягнення майнової шкоди в розмірі 4 843 грн. 40 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які визнані протиправними постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2014 у справі №490/13696/13-а, громадянин ОСОБА_3, що перебував на обліку у позивача як безробітний та отримував виплату по безробіттю у період з 16.10.2013 по 12.04.2014 в розмірі 4 843,40, своєчасно не отримав пенсійного забезпечення, яке йому гарантовано чинним законодавством, що надало можливість громадянину ОСОБА_3 стати на облік до центру зайнятості та отримувати допомогу як безробітній особі, яка не має будь-яких доходів.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що виплачена позивачем матеріальна допомога по безробіттю громадянину ОСОБА_3 не є матеріальною шкодою у розумінні ст. 1166 ЦК України. Також відповідач посилається на відсутність вини з його боку.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення сторін про розгляд справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив:

23.05.2013 громадянин ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно ч.2 Прикінцевих положень ЗУ Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення та п.6 ст.13 ЗУ Про пенсійне забезпечення (а.с.55).

Рішенням УПФ №235 від 12.06.2013 ОСОБА_3 відмовлено у призначенні пенсії у звязку з відсутністю необхідного спеціального стажу, передбаченого п.6 ст.13 ЗУ Про пенсійне забезпечення(а.с.14-15, 56-57).

Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначенні пенсії, ОСОБА_3 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з адміністративним позовом про скасування рішення №235 від 12.06.2013 в частині відмови в призначенні пенсії з віком на пільгових умовах.

Водночас 09.10.2013 ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, при цьому вказавши у заяві, що станом на дату звернення до позивача не зареєстрований як фізична особа-підприємець, не отримував пенсію згідно діючого законодавства.

Відповідно до витягу із наказів Центрального районного центру зайнятості м. Миколаєва від 03.02.2015 про прийняття рішень по особі ОСОБА_3 ПК №00013 (а.с.19):

- з 16.10.2013 громадянину ОСОБА_3 призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю по 10.10.2014;

- з 13.07.2014 по 10.10.2014 громадянину ОСОБА_3 скорочено виплату допомоги по безробіттю (у звязку зі звільненням з останнього місяця роботи за угодою сторін);

- з 11.10.2014 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з закінченням строку виплати;

- з 03.02.2015 припинено реєстрацію безробітного у звязку з невідвідуванням без поважних причин територіального органу протягом 30 робочих днів.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.08.2014 визнано неправомірним та скасовано рішення УПФУ №235 від 12.06.2013 в частині відмови в призначенні ОСОБА_3 пенсії з віком на пільгових умовах та зобовязано ПФУ вирішити питання про призначення пенсії ОСОБА_3 у звязку з досягненням ним пенсійного віку та пільгових умовах.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2014 у справі №490/13696/13-а постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.08.2014 скасовано. Рішення УПФУ №235 від 12.06.2013 визнано протиправним та скасовано, зобовязано відповідача зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_3 період роботи виконавцем робіт у ВЧ39821 МОУ з 20.08.1986 по 25.08.1994 та зобовязано відповідача розглянути питання про призначення пенсії ОСОБА_3 у звязку з досягненням ним пенсійного віку та пільгових умовах. Дана постанова вважається такою, що набрала законної сили 19.11.2014 року.

Відповідно до довідки №375 від 22.03.2017 розрахунку виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_3, складеної Центральним районним центром зайнятості м. Миколаєва за період з жовтня 2013 року по липень 2014 року ОСОБА_3 виплачено 4843,40 грн. допомоги по безробіттю (а.с.13).

Відповідач у листі від 22.11.2016 №14287/04, на запит позивача від 22.11.2016 №01-3925, повідомив про те, що зокрема ОСОБА_3 перебуває на обліку в державній службі зайнятості та отримує пенсію за віком з 23.05.2013.

У претензії від 20.01.2017 №07-198 позивач просив відповідача відшкодувати кошти, виплачені за період з 16.10.2013 по 12.07.2014 у розмірі 4843,40 грн., як допомога по безробіттю ОСОБА_3

Вважаючи, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_3С пенсії на пільгових умовах потягла за собою неправомірну реєстрацію останнього в службі зайнятості з призначенням особі статусу безробітного та незаконною виплатою допомоги по безробіттю в сумі 4843,40 грн., чим спричинено шкоду позивачу на вказану суму, позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У розумінні приписів наведеної норми однією з підстав виникнення зобов'язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою.

Деліктне (позадоговірне) зобов'язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов'язальних правовідносин.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2017р. у справі №916/2081/16.

При цьому, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.09.2014р. у справі №3-100гс14, від 04.11.2014р. у справі №3-162гс14, від 22.01.2013р. у справі №3-72гс12, від 20.06.2011р. у справі №3-56гс11, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 19.08.2014р. у справі №902/122/14.

Статтею 1192 ЦК України передбачено два способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого: відшкодування шкоди в натурі (передача речі того ж роду і такої ж якості) або відшкодування завданих збитків у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Для покладення на відповідача обов'язку відшкодування шкоди необхідна наявність певних підстав, як-то неправомірні рішення, дії чи бездіяльність, вина, яка може полягати в умислі чи необережності, наявність шкоди для позивача внаслідок дій відповідача і безпосередній причинний зв'язок між шкодою та правопорушенням, який в даному випадку відсутній.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність будь-яких правових зв'язків між позивачем та відповідачем.

Заявлена до стягнення сума була сплачена позивачем добровільно, а саме виплачена як допомога по безробіттю у зв'язку з наданням ОСОБА_3 статусу безробітного, що свідчить про відсутність матеріальної шкоди завданої відповідачем позивачу та відсутність підстав для стягнення з відповідача шкоди у вигляді коштів перерахованих третій особі.

Положеннями Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000р. №307, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.2000р. за №915/5136, чинного станом на дату надання третій особі статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, саме на позивача було покладено обов'язок щодо перевірки страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення.

Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу, що є обов'язковою умовою для стягнення позадоговірної шкоди відповідно до ст. 1166 ЦК України.

Таким чином, з огляду на вищевстановлені судом обставини, у діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення, а отже відсутні підстави для стягнення з нього заявлених позивачем до стягнення в якості шкоди 4843,40 грн.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 19.08.2014р. у справі №902/122/14.

У відповідності до ч.1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судового збору, суд зазначає наступне:

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною 2 статті 44 ГПК України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Пунктом 18 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються - Пенсійний фонд України та його органи, органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України.

Як визначено пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процессуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має виходити, зокрема, з такого - у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору..

За таких обставин, судовий збір у відповідності до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України - не стягується.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 83-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя В.Д. Фролов