РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017Справа №910/10917/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Танк Транс"

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Херсонський суднобудівний завод"

третя особа 4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт"

третя особа 5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар"

третя особа 6, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Українсько-німецьке спільне підприємство "Агро-Поділля"

про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності договору та

зобов'язання вчинити дії

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Мостепанюк В.І. (довіреність)

від відповідача: Карпінський С.В. (довіреність)

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: Дашо А.Ю. (довіреність)

від третьої особи 3: не з'явився

від третьої особи 4: Яценко С.А. (довіреність)

від третьої особи 5: Дашо А.Ю. (довіреність)

від третьої особи 6: Дашо А.Ю. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова Владислава Володимировича звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання недійсним договору застави майнових прав від 25.02.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 у справі № 910/10917/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017, позов задоволено. Визнано недійсним договір застави майнових прав від 25.02.2015, укладений між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А.

Постановою Вищого Господарського суду України від 29.03.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 у справі № 910/10917/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами повторного автоматичного розподілу справу № 910/10917/16 передано на розгляд судді Турчина С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 суддею Турчин С.О. прийнято справу № 910/10917/16 до свого провадження та призначено її розгляд на 16.05.2017.

15.05.2017 через відділ діловодства суду від ТОВ "Танк Транс" надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог.

15.05.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли: заява про зміну предмету позову; клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу; письмові пояснення по справі.

Відповідно до п. 7 ст. 81-1 ГПК України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що від позивача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, при подальшому розгляді справи № 910/10917/16 буде здійснюватись фіксування судового процесу.

У своїй заяві про зміну предмету позову позивач просить суд:

- визнати недійсним договір застави майнових прав від 25.02.2015 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 293, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України";

- застосувати наслідки недійсності договору застави майнових прав від 25.02.2015 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 293, шляхом припинення у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження № 15177504 від 25.02.2015 на рухоме майно (майнові права) Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" передане в заставу Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" на підставі недійсного договору застави майнових прав від 25.02.2015 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 293 та вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідного запису;

- зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" утриматися у майбутньому від вчинення дій, пов'язаних із реєстрацією у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна нових обтяжень на майнові права Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" на підставі недійсного договору застави майнових прав від 25.02.2015 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 293.

Вказана заява позивача про зміну предмету позову в судовому засіданні 16.05.2017 прийнята судом до розгляду, у зв'язку із чим, подальший розгляд справи №910/10917/16 здійснюється щодо вимог, що викладені позивачем в даній заяві.

16.05.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову, розгляд якої у судовому засіданні 16.05.2017 судом було відкладено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2017 залучено до участі у справі третю особу 2-6 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Танк Транс", Публічне акціонерне товариство "Херсонський суднобудівний завод", Товариство з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт", Товариство з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар", Українсько-німецьке спільне підприємство "Агро-Поділля" та відкладено розгляд справи на 30.05.2017.

26.05.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення та документи по справі.

29.05.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та пояснення на заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

У своєму відзиві на позов відповідач позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" заперечив, посилаючись на наступне: недодержання позивачем вимог постанови Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 не має наслідком нікчемності договору застави майнових прав від 25.02.2015 та не є підставою для визнання договору застави від 05.02.2015 недійсним; ПАТ "Державний ощадний банк України" на момент укладення договору застави не знало та не могло знати про введення Національним банком України визначених у постанові №692/БТ від 30.10.2014 обмежень; постанова Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 не набрала законної сили у розумінні ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", а тому не може бути підставою для визнання договору застави від 25.02.2015 недійсним; у відповідності до договору застави майнових прав від 25.02.2015 заставодержатель набуває право переводу на себе заставлених майнових прав у відповідності до ст. 23 Закону України "Про заставу", уступка вимоги згідно із ст. 512, 514 Цивільного кодексу України не відбувається. Посилаючись на безпідставність вимоги про визнання недійсним договору застави, відповідач зазначає про відсутність підстав для застосування наслідків недійсності договору.

В судовому засіданні 30.05.2017 представники позивача та відповідача подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/10917/16.

Також клопотання про продовження строку вирішення спору у справі та відкладення розгляду справи в судовому засіданні 30.05.2017 подане третьою особою 4.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/10917/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 20.06.2017.

19.06.2017 через відділ діловодства суду від третьої особи 1 надійшов відзив на позов, в якому третя особа 1 позовні вимоги заперечила.

В судовому засіданні 20.06.2017, суд розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд відмовив в її задоволенні, з огляду на наступне.

Так, у своїй заяві позивач просить суд вжити заходи до забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві, іншим особам вчиняти дії, пов'язані із реєстрацією у державному реєстрі обтяжень рухомого майна будь-яких обтяжень щодо майнових прав ПАТ "Дельта Банк", переданих в заставу ПАТ "Державний ощадний банк України" на підставі договору застави майнових прав від 25.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим №293, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Державний ощадний банк України".

У відповідності до ст. 66 ГПК Украйни, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Положеннями пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та не надано жодних доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, в п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

В той же час однією із заявлених позивачем вимог, у редакції заяви про зміну предмету позову є зобов'язання ПАТ "Державний ощадний банк України" утриматися у майбутньому від вчинення дій, пов'язаних із реєстрацією у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна нових обтяжень на майнові права ПАТ "Дельта Банк" передані в заставу ПАТ "Державний ощадний банк України" на підставі недійсного договору застави майнових прав від 25.02.2015 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 293, а тому вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві вчиняти дії, пов'язані із реєстрацією у державному реєстрі обтяжень рухомого майна є фактично тотожним вказаній позовній вимозі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, а тому суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні 20.06.2017 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у редакції заяви про зміну предмету позову.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив.

Представник третьої особи 1 позовні вимоги заперечив.

Представник третьої особи 5, 6 надав суду відзиви зазначених учасників процесу на заявлений позивачем позов, відповідно до якого просили суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи 4 витребуваних судом письмових пояснень не надав.

Представники третіх осіб 1, 3 в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 30.05.2017.

В судовому засіданні 20.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.12.2010 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (позивачем) та Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (відповідачем, кореспондентом) було укладено договір про відкриття та ведення кореспондентського рахунку №151210-Л1.

Відповідно до п. 1.1 договору, для проведення розрахунків позивач відкриває відповідачу мультивалютний кореспондентський рахунок типу "Лоро" №3 у валютах згідно заяви відповідача та виконує за дорученням і за кошти відповідача розрахунки на підставі цього договору, і здійснює його обслуговування.

Також 15.12.2010 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (позивачем) та Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (відповідачем, кореспондентом) було укладено договір про відкриття та ведення кореспондентського рахунку №151210-Л2, відповідно до умов якого для проведення розрахунків позивач відкриває відповідачу кореспондентський рахунок типу "Лоро" у українських гривня (980) та виконує за дорученням і за кошти відповідача розрахунки на підставі цього договору, і здійснює його обслуговування.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами про відкриття та ведення кореспондентського рахунку №151210 - Л1, №151210 - Л2, 25.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (заставодавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (заставодержатель, відповідач) було укладено договір застави майнових прав, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим №293.

Відповідно до п. 1.1. договору застави, згідно з яким заставодавець передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, предмет застави, а саме майнові права - права вимоги від боржників здійснення платежів на користь заставодавця за контрактами в розмірах та в строки, передбаченими контрактами з такими боржниками, та усі належні заставодавцю майнові права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язання за контрактами, перелік яких наведено в додатку №1 до цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, сторони погоджуються з тим, що на момент укладення цього договору договірна вартість предмету застави становить 459484167,00 грн.

Додатком №1 до договору застави майнових прав від 25.02.2015 року сторони узгодили перелік договорів, майнові права за якими передаються в заставу, а саме: кредитний договір №04.1/23/07-КЛТ від 31.05.2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Публічним акціонерним товариством "Херсонський суднобудівний завод" з усіма змінами та доповненнями; договір кредитної лінії №ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 року, укладений АТ "Дельта Банк" з Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" з усіма змінами та доповненнями; договір кредитної лінії №ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" з Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" з усіма змінами та доповненнями, в тому числі договори застави та відступлення прав вимоги укладені з ТОВ "Іллічівський зерновий порт", ТОВ "Яблуневий дар", Українсько-німецьким СП "Агро-Поділля" на забезпечення вказаних кредитних договорів.

Позивач зазначає, що після запровадження у банку тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку та встановлено нікчемність договору застави майнових прав від 25.02.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на наступне:

- договір застави було укладено з порушенням вимог постанови Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014, яка забороняє банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку, що суперечить ст.ст. 3, 47, 49, 66 Закону України "Про банківську діяльність";

- оспорюваний правочин суперечить приписам ст. 12 Закону України "Про заставу", оскільки не містить розміру основного зобов'язання;

- надання переваг (пільг) відповідачу, оскільки за рахунок договору застави відповідач отримав можливість позачергово задовольнити свої вимоги, що в силу 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є ознакою нікчемності договору;

- позивач відмовився від власних майнових вимог, безоплатно здійснив відчуження майна та прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність", що у відповідності до п. 1, п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є ознакою нікчемності договору.

Також позивачем було надано письмові пояснення, в яких позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги посилається на приписи ст. 207 ГК України, зазначає, що оскільки договір застави містить ознаки змішаного договору - договору застави та договору відступлення (уступки) прав вимоги, то даний договір повинен підписуватись двома підписами, проте оспорюваний правочин підписаний одноособово лише ОСОБА_7, що свідчить про порушення статутних положень позивача.

В пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з метою забезпечення однакового і правильного застосування Господарського процесуального кодексу України, Вищим господарським судом України роз'яснено, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що подані позивачем пояснення є доповненням його новими обставинами та посиланнями на норми права при збереженні в ньому первісних обставин, а тому, господарським судом розглядаються вимоги позивача з урахуванням поданих під час розгляду справи пояснень.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2017, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 1 Закону України "Про заставу" № 2654-XII від 02.10.1992, в редакції чинній на часу укладення спірного договору, передбачено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про заставу", предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Як підтверджено матеріалами справи, з метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами про відкриття та ведення кореспондентського рахунку №151210 - Л1, №151210- Л2, між позивачем та відповідачем було укладено договір застави майнових прав від 25.02.2015, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим №293, згідно із умовами якого, відповідачу передано в заставу майнові права - права вимоги від боржників здійснення платежів на користь позивача за контрактами в розмірах та в строки, передбаченими контрактами з такими боржниками, та усі належні позивачу майнові права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язання за контрактами.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 215 та ст. 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Положеннями статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-III передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк".

В подальшому, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняла рішення № 71 від 08.04.2015 року про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк". Згідно з даним рішенням тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно.

Згідно із рішенням виконавчої дирекції Фонду № 147 від 03 серпня 2015 року продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" до 02 жовтня 2015 року включно.

Постановою Національного банку України №664 від 02.10.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ "Дельта Банк" та розпочато ліквідацію останнього.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" № 4452-VI від 23.02.2012, цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноваженою особою Фонду видано наказ № 67 (витяг від 25.12.2015 з наказу наявний в матеріалах справи) для здійснення в ПАТ "Дельта Банк" перевірки правочинів (інших договорів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та створено комісію.

За результатом перевірки правочинів на предмет виявлення нікчемних, комісією складено протокол № 56 від 30.06.2015, відповідно до якого договір застави віл 25.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим №293, віднесено до нікчемних на підставі п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

30.09.2015 на адресу ПАТ "Державний ощадний банк України" позивачем направлено повідомлення вих. №9310 від 29.09.2015 року про нікчемність договорів, в тому числі договору застави від 25.02.2015.

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо:

банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1);

банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" (п. 5);

банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7).

Так, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Частинами 2, 3 статті 586 Цивільного кодексу України визначено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодавець має право заповідати заставлене майно. Правочин, яким обмежується право заставодавця заповідати заставлене майно, є нікчемним.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про заставу", заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У відповідності до приписів Цивільного кодексу України, Закону України "Про заставу", вбачається, що передане в заставу майно залишається у власності заставодержателя. В той же час, закон не пов'язує передання майна в заставу з одночасною втратою права власності на майно чи відмовою від власних майнових вимог на заставне майно.

Передання майна в заставу, у розумінні Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу" не свідчить про безоплатне відчуження майна, про прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, або про відмову від власних майнових вимог.

Банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків (ч. 6 ст. 49 ЗУ "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про заставу", виконання зобов'язання може забезпечуватися й заставою.

Як вбачається зі ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

За змістом статті 49 Закону України "Про заставу", заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

З огляд на наведені приписи законодавства, за висновками суду укладення договору застави жодним чином не порушувало порядку забезпечення виконання грошових вимог, що визначений Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Наявність обставин, з якими приписи п. 1, п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачають нікчемність договору застави майнових прав, позивачем не підтверджено.

Посилання ж позивача на те, що договір застави майнових прав не відповідає приписам п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" оскільки його умови передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, не підтверджені жодними доказами. Натомість, як встановлено судом укладання договору застави майнових прав від 25.02.2015 забезпечувало належне виконання зобов'язань з боку Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", що відповідає нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу".

Водночас, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2016 року у справі №826/24298/15, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду 26 травня 2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. про нікчемність правочинів, а саме: іпотечного договору від 29.12.2014, договору застави майнових прав від 25.02.2015, договору застави майнових від 25.02.2015, договору застави цінних паперів №1/ЦП від 26.02.2015 та договору про звернення стягнення № 1/ЦП/ЗС від 26.02.2015; визнано протиправним та скасовано повідомлення № 9310 від 29.09.2015 про нікчемність правочинів.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

За змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" №8 від 13.06.2007).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Отже, рішення в адміністративній справі у справі №826/24298/15 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

Відомостей щодо скасування рішення суду у справі №826/24298/15 матеріали справи не містять. Доказів протилежного сторонами не надано.

Згідно із ст. 4 Закону України "Про банки і банківську діяльність" № 2121-III від 07.12.2000 (у редакції чинній на час прийняття постанов Правління НБУ №560/БТ, №692/БТ), Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Статтею 75 Закону України "Про банки і банківську діяльність", визначено, що Національний банк України приймає рішення про віднесення банку до категорії проблемних з підстав визначених положеннями даної статті та з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 12.2. глави 12 розділу ІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Правління Національного банку України №346 від 17.08.2012 (у редакції чинній на час прийняття постанов Правління НБУ №560/БТ, №692/БТ), встановлено, що Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних.

Рішення Правління Національного банку про віднесення банку (філії іноземного банку) до категорії проблемних має містити, зокрема: строк, протягом якого проблемний банк (філія іноземного банку) зобов'язаний(а) привести свою діяльність у відповідність до вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, але не більше 180 днів; обмеження у діяльності банку (філії іноземного банку); порядок та строки повідомлення проблемним банком (філією іноземного банку) про стан виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку (філії іноземного банку), а також приведення банком своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства. (п. 12.3. глави 12 розділу ІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу).

Згідно з п. 4.4. глави 4 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, Національний банк має право встановити особливий режим контролю за діяльністю банку й усуненням ним допущених порушень, який передбачає обмеження щодо діяльності банку шляхом призначення куратора банку (далі - особливий режим контролю).

Відповідно до п. 4.8., п. 4.9. глави 4 розділу І вказаного Положення, куратор банку здійснює посилений контроль за діяльністю банку шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації, що надається банком до Національного банку, та/або перебуваючи безпосередньо в банку. На куратора банку можуть покладатися повноваження, зокрема, здійснення постійного контролю за проведенням банком операцій; отримання інформації та ознайомлення з документами щодо проведення банком операцій і визначення рівня ризиків, на які він може наражатися.

Постановою правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів та для стабільності діяльності банку та відновлення його фінансового стану установлено обмеження в діяльності ПАТ "Дельта Банк", зокрема визначено не здійснювати кредитних операцій, у тому числі бездокументарних операцій (гарантії, авалі, акредитиви), а також не надавати порук та інших зобов'язань); не передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку.

У відповідності до ст. 56 Закону України "Про Національний банк України" (у редакції чинній на час прийняття постанов Правління НБУ №560/БТ, №692/БТ), Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти Національного банку набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - "Офіційному віснику України", газетах "Урядовий кур'єр", "Голос України" або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

Як вбачається із матеріалів справи, постанова Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 була отримана позивачем 03.11.2014, що підтверджується відповідною відміткою про отримання.

За своєю правовою природою постанова Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" є ненормативним актом (актом індивідуальної дії), який відрізняється від інших юридичних актів тим, що стосується конкретної особи.

Наведене підтверджується листом і Національного банку України вих. №20-0009/1132 від 06.01.2017 (том 3, арк. 43) в якому зазначено, що постанова Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 є індивідуальним актом Національного банку України, містить інформацію з обмеженим доступом та не підлягає опублікуванню.

В рішенні Конституційного Суду України № 2-зп від 23.06.1997 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) визначено, що ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, постанова правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014, яка є актом індивідуальної дії, розповсюджує свою дію лише на ПАТ "Дельта Банк" та встановлює певні обмеження саме щодо дій проблемного банку, а тому не може мати юридичних наслідків для відповідача у даній справі.

У відповідності до положень ч. 1 ст. ст. 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" однією з гарантій банківської діяльності є те, що банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.

Положеннями ст. 75 Закону України "Про банки і банківську діяльність", які є спеціальними при віднесенні банку до категорії проблемних, визначено, що Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Будь-яких інших юридичних наслідків приписами наведеної статті не визначено.

Недодержання позивачем приписів постанови правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" не є достатньою підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 10.11.2014, оскільки, нормами чинного законодавства не передбачено таких наслідків невиконання банківськими установами вимог та заходів впливу Національного банку України як визнання недійсними укладених всупереч них правочинів.

При цьому, судом не встановлено та сторонами спору не підтверджено наявності закону чи нормативного документу, який містить порядок, строки, умови погодження куратора НБУ на укладення тих чи інших правочинів. Докази відсутності такого погодження на укладення договору застави матеріали справи на містять.

Крім того, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач на момент укладення договору застави майнових прав від 25.02.2015 був обізнаний про введення Національним банком України визначених у постанові № 692/БТ від 30.10.2014 обмежень прав позивача.

Докази того, що укладення договору застави майнових прав від 25.02.2015 призвело до неплатоспроможності Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення вимог Постанови Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 внаслідок укладення договору застави майнових прав від 25.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 293.

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Під господарською компетенцією слід розуміти елемент господарської правосуб'єктності, зміст якого складають господарські права та обов'язки, встановлені законодавством та установчими документами для суб'єктів господарського права певного виду.

Зі змісту Статуту Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", у редакції від 29.04.2014, реєстрація проведена 18.07.2014, вбачається, що будь-яких обмежень щодо укладення договорів застави, в тому числі застави майнових прав, положення статуту не містять. Наявність відповідних обмежень не встановлено також і положеннями законодавства.

Підсумовуючи встановлені вище обставини, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що порушення приписів Постанови Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 при укладенні договору застави майнових прав від 25.02.2015 є підставою для визнання його недійсним згідно із ч. 1 ст. 207 ГК України.

Щодо посилань позивача на те, що договір застави містить ознаки змішаного договору - договору застави та договору відступлення (уступки) прав вимоги, а тому повинен підписуватись двома підписами, то суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 6.5.12 Статуту Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", у редакції від 29.04.2014, встановлено правило двох підписів до будь-яких правочинів та інших документів, конкретний перелік яких визначається та встановлюється Спостережною радою банку, від імені банку повинні бути підписані спільно головою ради директорів (або виконуючим обов'язків голови ради директорів) та особою, визначеною Спостережною радою банку з поміж членів ради директорів банку або заступників голови ради директорів банку. Правочини та документи зазначені у цьому пункті Статуту вважатимуться належним чином укладеними (вчиненими) та будуть мати юридичну силу для банку виключно у випадку, коли вони укладені з дотриманням такого правила двох підписів.

Рішенням Спостережної Ради Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", оформленого протоколом №487 від 22.07.2014, договори факторингу, відступлення (уступки) прав вимоги, переведення боргу (заміни кредитора у зобов'язанні), купівлі - продажу прав вимоги у тому числі, але не виключно, повинні вчинятися з дотриманням правила двох підписів. Згідно із вказаним рішенням особами, які за правилом двох підписів мають право підписувати правочини, є заступник Голови Ради Директорів ОСОБА_10, заступник Голови Ради Директорів ОСОБА_11, заступник Голови Ради Директорів ОСОБА_12

Як встановлено судом, договір застави майнових прав від 25.02.2015 року за реєстровим №293 укладений від імені Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Головою Ради Директорів ОСОБА_7

У відповідності до приписів ст. 572 Цивільного кодексу України, Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Тобто, договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого, кредитор, у разі порушення боржником основного зобов'язання, має переважне право задовольнити свої вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 590 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Порядок реалізації предмета застави регламентовано статтею 23 Закону України "Про заставу".

Згідно зі ст. 23 вказаного Закону України "Про заставу" (у редакції чинній на час укладення договору застави) при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Договір застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не правочином щодо розпорядження майновими правами. На відміну від правочину відступлення права вимоги, укладення договору застави майнових прав не має безпосереднім наслідком відчуження заставодавцем заставодержателю відповідних майнових прав. Вибуття заставодавця зі складу правовідношення, право вимоги за яким передано в заставу, шляхом заміни його заставодержателем можливе лише у випадку невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Отже, заставодержатель набуває право переводу на себе заставлених майнових прав, а не стягнення грошових коштів із боржника за кредитним договором; уступка вимоги за статтями 512, 514 Цивільного кодексу України та уступка заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, за статтею 23 Закону України "Про заставу", мають різну правову природу.

Так, розділом 6 договору застави сторони погодили порядок звернення стягнення на предмет застави та його реалізацію. У п. 6.3. договору застави, сторони передбачили, що у випадку, якщо вимоги заставодержателя, забезпечені на підставі цього договору, не будуть виконані в повному обсязі після спливу тридцяти днів з моменту реєстрації заставодержателем в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави відповідно до п. 6.2. договору, заставодержатель надсилає відповідному боржнику письмове повідомлення про відступлення права вимоги грошових коштів за контрактами (або будь-яких із них) із посиланням на цей договір як на підставу для відступлення права вимоги грошових коштів, та про вимогу до боржника виконувати на підставі вказаного повідомлення свої зобов'язання за відповідним контрактом на користь заставодержателя. При цьому право вимоги, що є предметом застави вважається відступленим заставодавцем без укладення будь-якого окремого договору, крім цього договору, з дня відправлення заставодержателем зазначеного повідомлення в порядку визначеному пп. 6.3.1., 6.3.2., 6.3.3 договору.

Тобто, сторони договору застави майнових прав від 25.02.2015 у відповідності до ст. 23 Закону України "Про заставу" погодили, що у разі якщо вимоги заставодержателя не будуть виконані в повному обсязі після спливу тридцяти днів з моменту реєстрації заставодержателем в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, то реалізація предмета застави здійснюється шляхом уступки заставодавцем заставодержателю права вимоги внаслідок направлення боржнику повідомлення про відступлення права вимоги. Договором застави не передбачено обов'язку сторін щодо укладання інших угод відносно такого набуття заставодержателем всіх прав та обов'язків кредитора до боржників.

Таким чином, договір застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов'язання, не містить ознак правочину відступлення права вимоги у розумінні приписів ст. 512, 514 Цивільного кодексу України та не є правочином щодо розпорядження майновими правами.

За таких обставин, посилання позивача на необхідність обов'язкового вчинення договору застави майнових прав з дотриманням правила двох підписів відповідно до рішення Спостережної Ради Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", оформленого протоколом №487 від 22.07.2014 є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Заборон щодо укладення договору застави положення статуту ПАТ "Дельта Банк" не містять.

Що посилань позивача на відсутність у договорі застави майнових прав від 25.02.2015 розміру та строку виконання зобов'язань, то суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про заставу" (у редакції чинній на час укладення договору) у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Договором застави майнових прав від 25.02.2015 встановлено, що строки виконання зобов'язань встановлені кожним із договорів кореспондентського рахунку, до закінчення яких (строків) заставодавець зобов'язаний у порядку визначеному кожним з договорів кореспондентського рахунку, виконати зобов'язання чи відповідну його частину.

В свою чергу, згідно із п. 3.3. договорів кореспондентського рахунку №151210 - Л1, №151210 - Л2, платіжні доручення кореспондента виконуються датою валютування: поточним робочим днем або наступним робочим днем в залежності від часу їх надходження до банку.

Відповідно до п. 3.4. договорів кореспондентського рахунку №151210 - Л1, №151210 - Л2, кошти, що надходять на користь кореспондента та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок в день їх надходження, за умови одержання банком платіжних доручень до 17:30 за київським часом.

Також пунктом 1.1. договору застави майнових прав від 25.05.2015 передбачено, що розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає:

відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; сплату процентів і неустойки; сплати основної суми боргу; відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Пунктом 1.2. Договору застави майнових прав від 25.05.2015 сторони дійшли згоди, що на момент укладення цього договору договірна вартість предмету застави становить 459 484 167,00 грн.

З урахуванням наведеного, сторони згідно із ст. 12 Закону України "Про заставу" погодили строк та розмір зобов'язання, що спростовує посилання позивача на недотримання наведених приписів Закону України "Про заставу".

Також позивач обґрунтовуючи недійсність договору застави, зазначає, що вказаний договір укладено 25.02.2015, в той час як основне зобов'язання було порушене ще 17.02.2015, тобто, забезпечено уже порушене зобов'язання.

Разом з тим, в силу приписів статті 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо (ч. 1). Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог (ч. 2).

Зі змісту норм Цивільного законодавства та Закону України "Про заставу", що здійснюють правове регулювання застави, випливає, що застава як спосіб забезпечення виконання зобов'язання не покладає на заставодавця якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню.

Згідно із приписів Цивільного кодексу України, Закону України "Про заставу", договір застави повинен укладатися на забезпечення дійсної, реально існуючої вимоги, заснованої на передбачених законом підставах. В той час, як жодних обмежень на укладення договору забезпечення вже за наявності порушеного зобов'язання норми наведеного законодавства не містять.

Отже, укладення договору застави майнових права після прострочення позивачем свого зобов'язання не суперечить нормам Цивільного кодексу України, Закону України "Про заставу" та не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним.

З приводу посилань позивача на постанову Вищого господарського суду України від 27.09.2016 у справі №910/29598/16, то суд зазначає, що рішення у справі у справі №910/29598/15 було прийнято до визнання постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2016 у справі №826/24298/15 протиправними рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В. про нікчемність договору застави майнових прав від 25.02.2015 та повідомлення № 9310 від 29.09.2015 про нікчемність правочинів, а також їх скасування. На час розгляду справи №910/29598/16 будь-яких оцінок рішенню Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та повідомленню № 9310 від 29.09.2015 про визнання договору застави майнових прав нікчемним судами не надавалось. Таким чином, рішення у справі №910/29598/16 про визнання недійсним зарахування зустрічних однорідних вимог, здійсненого на підставі одностороннього правочину, а саме заяви ТОВ "Танк Транс" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.02.2015 жодним чином не впливає на суть рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням встановлених вище обставин, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування підстав для визнання недійсним договору застави майнових прав від 25.02.2015, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору застави майнових прав від 25.02.2015 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 293, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", у зв'язку із чим, позов у цій частині задоволенню не підлягає.

У відповідності до статті 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відомості про обтяжувача та боржника; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.

Згідно із пунктом 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 05.07.2004 №830, після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру.

Оскільки, судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору застави майнових прав від 25.02.3015 та відмовлено у задоволенні вказаної вимоги, то вимога позивача про припинення у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження № 15177504 від 25.02.2015 на рухоме майно (майнові права) Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" переданого в заставу Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" та вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідного запису також не підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позивачем вимоги про зобов'язання ПАТ "Державний ощадний банк України" утриматися у майбутньому від вчинення дій, пов'язаних із реєстрацією у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна нових обтяжень на майнові права ПАТ "Дельта Банк" передані в заставу ПАТ "Державний ощадний банк України" на підставі недійсного договору застави майнових прав від 25.02.2015 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим №293, то суд зазначає наступне.

У відповідності до приписів ст. 1 ГПК України, завданням господарського судочинства є захист підприємств, установ, організацій, інших суб'єктів господарювання від порушень їх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Рішення суду не може прийматись як застереження від будь - яких порушень, і також не може бути умовним. Розглядати справу і приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявності не існуюче порушення, суперечить вимогам законодавства України.

Наведене узгоджується із приписами процесуального законодавства. Так, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 84 ГПК України, резолютивна частина рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

За таких обставин, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог у цій частині.

В силу приписів ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, з огляду на необґрунтованість заявлених вимог, суд відмовляє в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності договору та зобов'язання вчинити дії.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати, відповідно до ст. ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2017.

Суддя С.О. Турчин