ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.07.2017 Справа № 905/1077/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Державного підприємства Новоайдарське лісомисливське господарство, смт. Новоайдар, Луганська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Агросток, м.Маріуполь

про: зобовязання вчинити певні дії

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 04.07.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Державне підприємство «Новоайдарське лісомисливське господарство», смт.Новоайдар, Луганська область звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агросток», м.Маріуполь про зобовязання вчинити певні дії.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на набуття відповідачем товару та утримання його без достатньої правової підстави, внаслідок чого просив зобовязати відповідача повернути товар зерно кукурудзи в кількості 27280кг, а за неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість в сумі 90024,00грн.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 203, 207, 207, 387 Цивільного кодексу України, ст. 208 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 12, 13, 15, 49, 54-57 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки №172 від 21.12.2016р. зі специфікацією, договір поставки №15/12/2016 від 20.12.2016р., видаткову накладну №816 від 21.12.2016р., пояснювальну ПП ОСОБА_1, договір про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 20.12.2016р., товарно-транспортну накладну від 23.12.2016р., правоустановчі документи.

26.05.2017р. від позивача через канцелярію суду надійшла до початку розгляду справи по суті заява про уточнення позовних вимог, в якій останній, посилаючись на ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст. 387, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, просив зобовязати відповідача повернути товар зерно кукурудзи в кількості 27280кг, поставленого за зобовязанням умов недійсного правочину. Заява прийнята судом до розгляду.

Ухвалою від 29.05.2017р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 27.07.2017р.

06.06.2017р. від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: податкова накладна, квитанція №1 витяг з електронного реєстру, докази направлення відповідачу заяви про уточнення позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання 04.07.2017р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи обізнаний, що підтверджується розпискою у повідомленні про відкладення розгляду справи (а.с 62).

Представник відповідача в судове засідання 04.07.2017р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвали за адресою зазначеною у позові та витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011р. особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідачу було надано достатньо часу для формування і доведення до відома суду своєї позиції по суті заявлених вимог з наданням підтверджуючих доказів (у разі наявності), а встановлення правової визначеності довкола заявлених вимог не може перебувати у залежності від бажання відповідача здійснювати свої процесуальні права.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а окремі ненадані відповідачем документи та неявка відповідачів у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33, 77 Господарського процесуального кодексу України, не вливають на таку кваліфікацію та не є підставою для відкладання розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як стверджує позивач, 21.12.2016р. позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) після попередньої усної домовленості на постачання товару зерна кукурудзи та отримання від відповідача електронною поштою сканованого проекту договору поставки №15/12/2016 від 20.12.2016р., який був скріплений підписом та печаткою директора ТОВ «Компанія «Агросток», ДП «Новоайдарське ЛМГ» було складено договір поставки №172 від 21.12.2016р. і Специфікацію до даного договору.

Складений договір поставки №172 від 21.12.2016р. з додатками у двох примірниках позивачем поштою був спрямований для підписання другою стороною договору відповідачем. Однак, зазначений договір з додатками був повернутий також поштою на адресу ДП «Новоайдарське ЛМГ» у звязку з закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні, внаслідок чого не був отриманий та підписаний відповідачем.

Позивач стверджує, що одночасно з надсиланням примірників договору з додатками на адресу відповідача ним було поставлено товар зерно кукурудзи в кількості 27280кг на суму 90024,00грн. за видатковою накладною №816 від 21.12.2016р.

Внаслідок недосягнення між сторонами згоди щодо повернення товару або відшкодування збитків за неукладеним договором в добровільному порядку, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

26.05.2017р. від позивача через канцелярію суду надійшла до початку розгляду справи по суті заява про уточнення позовних вимог, в якій останній, посилаючись на ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст. 387, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, просив зобовязати відповідача повернути товар зерно кукурудзи в кількості 27280кг, поставленого за зобовязанням умов недійсного правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Дана заява за своїм змістом є заявою про зміну підстав позову, яку суд, керуючись вимогами ст.22 Господарського процесуального кодексу України, приймає та розглядає справу в контексті позовних вимог, викладених у позовній заяві з урахуванням заяви про зміну підстав позову.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у поверненні позивачу безпідставно отриманого майна зерна кукурудзи.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовуються до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв'язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обовязковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

Статтею 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, позивачем має бути доведений факт поставки товару.

На підтвердження факту поставки товару зерна кукурудзи в кількості 27280кг на суму 90024,00грн., позивач надав видаткову накладну №816 від 21.12.2016р., письмові пояснення приватного підприємця ОСОБА_1 щодо перевезення товару зерна кукурудзи, договір №000007 від 20.12.2016р. «Про надання послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом», укладеним між відповідачем та ПП ОСОБА_1, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажу зерна кукурудзи.

Відповідно до ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні накладні є первинними звітними документами, на підставі яких проводиться звіт господарської діяльності. Ці документи повинні конкретно ідентифікувати господарську проведену діяльність.

Згідно Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, та інших підзаконних нормативних актів, які існують в чинному законодавстві щодо порядку ведення бухгалтерського обліку підприємствами (накази Міністерства фінансів України про затвердження численних Положень, Методичних рекомендацій тощо, що конкретизують порядок застосування норм вищевказаного Закону посадовими особами підприємств та організацій України), у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, як факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Як встановлено, з наданої позивачем видаткової накладної №816 від 21.12.2016р. на суму 90924,00грн. не вбачається, що вона була підписана відповідачем.

Таким чином, надана до матеріалів справи видаткова накладна не може бути прийнята судом до уваги як належний доказ поставки позивачем товару.

Надані до матеріалів справи письмові пояснення приватного підприємця ОСОБА_1 щодо перевезення товару зерна кукурудзи у кількості 27150кг, договір №000007 від 20.12.2016р. «Про надання послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом», укладеним між відповідачем та ПП ОСОБА_1, товарно-транспортна накладна на перевезення вантажу зерна кукурудзи не можуть бути прийняті судом до уваги як належні докази, з огляду на те, що вони жодним чином не підтверджують факт поставки позивачем товару відповідачу. Крім того, згідно письмових пояснень ПП ОСОБА_1, завантаження робітниками підприємства 27150кг зерна кукурудзи в автомобіль КАМАЗ 056-15ЕА з причепом 225-46ЕА було здійснено 22.12.2016р., проте надана до матеріалів справи товарно-транспортна накладна складена 23.12.2016р. Крім того, в даній накладній не зазначена повна адреса пункту навантаження, відповідно з неї не може бути встановлено, що відвантаження відбулось саме за адресою позивача.

Податкова накладна, яку позивач надав під час розгляду справи, не є належним доказом у цивільно-правових відносинах і повинна оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами, наявними у справі.

Крім того, суд зазначає, що посилання позивачем на те, що договір є недійним та обґрунтування вимог статтями 207, 208 Господарського кодексу України є помилковим, з огляду на наступне:

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст.215 Цивільного кодексу України. Так, згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, стаття 203 ЦК України встановлює перелік вимог, яким повинен відповідати правочин для набрання їм чинності, тобто юридичної сили.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. не може бути недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Не вважаються вчиненим правочин (укладеним господарський договір), в якому: відсутні передбачені законом умови, необхідні для його укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами), не отримано акцепт стороною, що направила оферту.

Враховуючи вищевикладене, недоведеність позивачем факту поставки товару, недоведеним також є факт збереження відповідачем майна без достатньої правової підстави у розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, внаслідок чого позовні вимоги про зобовязання повернути товар зерно кукурудзи в кількості 27280кг підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства Новоайдарське лісомисливське господарство, смт. Новоайдар, Луганська область до Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Агросток, м.Маріуполь про зобовязання повернути товар зерно кукурудзи в кількості 27280кг відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 04.07.2017р. проголошено та підписано повний текст рішення.

Суддя Я.О. Левшина