РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа № 10/7/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області на ухвалу господарського суду Вінницької області від 12.04.17 р.

у справі № 10/7/2012/5003 (суддя Тісецький С.С. )

за позовом Прокурора Заводського району м. Запоріжжя в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України та Запоріжського державного підприємства "Кремнійполімер"

до Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод"

про стягнення 161 141,70 грн. (скарга на дії ДВС)

за участю представників сторін:

органу прокуратури - ОСОБА_1 (посвідчення №031264 від 12.01.2015р.);

позивачів - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

орган ДВС - не з'явився.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 12.04.2017 року у справі №10/7/2012/5003 за позовом Прокурора Заводського району м. Запоріжжя в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України та Запоріжського державного підприємства "Кремнійполімер" до Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" про стягнення 161 141,70 грн. заяву Запорізького державного підприємства "Кремнійполімер" № 13/44 від 25.01.2017 року задоволено.

Поновлено Запорізькому державному підприємству "Кремнійполімер" процесуальний строк звернення до суду зі скаргою № 13/43 від 25.01.2017 року на дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області.

Скаргу Запорізького державного підприємства "Кремнійполімер" № 13/43 від 25.01.2017 року (вх. № 06-57/8/17 від 31.01.2017 року) на дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області задоволено частково.

Визнано незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 щодо повернення стягувачу виконавчого документа № 10/7/2012/5003 від 01.06.2012 року.

Визнано недійсною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.10.2016 року ВП № 34549536.

Відмовлено в задоволенні скарги в частині зобов'язання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 відновити виконавче провадження ВП № 34549536 відповідно до ст.41 ЗУ "Про виконавче провадження" та зобов'язання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку встановленому ЗУ "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Вінницької області скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в задоволенні скарги Запорізького державного підприємства "Кремнійполімер" відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених в ухвалі місцевого суду, обставинам справи.

В судове засідання представники позивачів, відповідача не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, витребуваного ухвалою апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу не надали. При цьому, апелянт в апеляційній скарзі просить розглянути справу за відсутності його представника.

Враховуючи положення ст.102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Прокурор безпосередньо в судовому засіданні вважає оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду законною та обгрунтованою, а тому просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Вінницької області від 14.05.2012 року у справі №10/7/2012/5003 позов прокурора Заводського району м. Запоріжжя в інтересах держави, орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, Фонду державного майна України та Запоріжського державного підприємства "Кремнійполімер" до Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" про стягнення 161 141,70 грн. задоволено частково. Присуджено до стягнення з Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" на користь Запорізького державного підприємства "Кремнійполімер" 84000 грн. - заборгованості, 15 372 грн. грн. - пені, 2 181,70 грн. - 3 % річних, 2352,38 грн. - інфляційних втрат; в позові в частині стягнення 54 852 грн. - пені, 1680 грн. - інфляційних втрат та 704 грн. - 3 % річних відмовлено; стягнуто з Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" до Державного бюджету України 2078,12 грн. судового збору.

На виконання вказаного рішення судом було видано відповідні накази від 01.06.2012 року.

31.01.2017 року від Запорізького державного підприємства "Кремнійполімер" на адресу місцевого господарського суду надійшла скарга № 13/43 від 25.01.2017 року на дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області, в якій скаржник просить: 1) визнати незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.10.2016 року ВП № 34549536; 2) зобов'язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 відновити виконавче провадження (ВП № 34549536) відповідно до ст. 41 ЗУ "Про виконавче провадження" та зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку встановленому ЗУ "Про виконавче провадження".

Вказана скарга обгрунтована тим, що старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2, всупереч ЗУ "Про виконавче провадження", ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній до 19.01.2013 року), посилаючись на ухвалу господарського суду Вінницької області від 05.10.2016 року № 5/75-05, повернув без виконання, виконавчий документ стягувачу (ЗДП "Кремнійполімер") відповідно до постанови від 28.10.2016 року ВП №34549536, з посиланням на п.2 ч.1 ст.37 ЗУ "Про виконавче провадження".

Крім того, скаржник посилається на те, що старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Вінницький області, не виконано приписи ст.ст. 18, 37, 52 Закону України "Про виконавче провадження" та не вжито всіх можливих заходів щодо примусового виконання рішення суду у справі № 10/7/2012/5003.

Також заявник зазначає, що не погодившись з діями старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області щодо повернення виконавчого документу, звернувся до начальника виконавчої служби зі скаргою на дії та рішення державного виконавця від 17.11.2016 року №13/1953.

21.11.2016 року до виконавчої служби, ЗДП "Кремнійполімер було направлено оригінал наказу господарського суду Вінницької області від 01.06.2012 року по справі №10/7/2012/5003, з проханням виконати вимоги зазначені у скарзі та провести у повному обсязі усі виконавчі дії щодо виконання зазначеного наказу суду.

05.12.2016 року начальником відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_3 винесено постанову про відмову в задоволенні скарги ЗДП "Кремнійполімер" від 17.11.2016 року

06.12.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачеву без прийняття до виконання.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги даної скарги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для її часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, господарським судом Вінницької області на виконання рішення від 14.05.2012 року видано наказ №10/7/2012/5003 від 01.06.2012 року про стягнення з Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" на користь Запорізького державного підприємства "Кремній полімер" 84 000,00 грн. заборгованості, 15 372,00 грн. пені, 2181,70 грн. 3% річних та 2352,38 грн. - інфляційних втрат.

17.12.2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 винесено постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження (ВП № 34549536) з примусового виконання наказу господарського суду Вінницької області № 10/7/2012/5003 від 01.06.2012 року.

За весь період перебування наказу № 10/7/2012/5003 від 01.06.2012 року на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області, а саме з 17.12.2012 року по 28.10.2016 року, будь-якого стягнення з боржника на користь стягувача не проводилося.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 від 28.10.2016 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ "Про виконавче провадження".

Дана постанова обгрунтована тим, що до господарського суду Вінницької області 09.09.2016 року в межах провадження у справі №5/75-05 про банкрутство ДП "Чечельницький спиртовий завод" надіслано заяву щодо винесення ухвали про звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення заборгованості, оскільки відповідно до частини 5 статті 19 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відповідно до якої звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника. Однак, господарським судом Вінницької області відмовлено в задоволенні даної заяви, про що винесено відповідну ухвалу № 5/75-05 від 05.10.2016 року.

Як вбачається з бази даних "Діловодство спеціалізованого суду", 19.04.2005 року ухвалою господарського суду Вінницької області порушено провадження у справі № 5/75-05 про банкрутство Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника.

Згідно п. 1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній з 19.01.2013 року), положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення вказаного Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом. Положення даного Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Враховуючи, що провадження у справі № 5/75-05 порушено до набрання чинності Закону про банкрутство в редакції чинній з 19.01.2013 року, місцевий господарський суд вірно зазначив в оскаржуваній ухвалі, що в даному випадку застосуванню підлягають норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції чинній до 19.01.2013 року (далі - Закон про банкрутство).

Відповідно до ст.1 Закону про банкрутство, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

В силу ч.ч. 4, 6 ст.12 Закону про банкрутство мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Стаття 14 Закону про банкрутство стосується вимог конкурсних кредиторів та передбачає виявлення кредиторів та осіб, які виявлять бажання взяти участь у санації боржника.

Системний аналіз змісту норм ст.ст. 1,12 Закону про банкрутство свідчить про те, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, а отже, не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення в разі невиконання зазначених зобов'язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на їх виконання і штрафних санкцій ґрунтуються на законі.

Порушення провадження у справі про банкрутство не означає завершення підприємницької діяльності боржника. Він має право укладати договори і вчиняти інші правочини, в зв'язку з чим у нього виникають права та обов'язки, виконання яких забезпечується на загальних підставах.

З огляду на викладене, дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів. Що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків та зборів (обов'язкових платежів).

Як вбачається з рішення господарського суду Вінницької області від 14.05.2012 року у справі № 10/7/2012/5003, термін виконання грошових вимог стягувача - Запорізького ДП "Кремнійполімер" за основним зобов'язанням настав з 31.12.2010 року, тобто після порушення провадження у справі № 5/75-05 про банкрутство ДП "Чечельницький спиртовий завод" та введення судом мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Оскільки грошові вимоги стягувача у справі № 10/7/2012/5003 до відповідача виникли після порушення провадження у справі № 5/75-05, Запорізьке ДП "Кремнійполімер" є поточним кредитором перед ДП "Чечельницький спиртовий завод", а відтак мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на грошові вимоги Запорізького ДП "Кремнійполімер" до ДП "Чечельницький спиртовий завод" згідно рішення суду від 14.05.2012 року у справі №10/7/2012/5003.

Як вже зазначалося вище, 28.10.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницький області ОСОБА_2 винесено постанову ВП № 34549536 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно ч.1 ст.116 ГПК України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови), виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень органу ДВС, державним виконавцем, з метою виявлення рухомого та нерухомого майна, відкритих рахунків боржника в установах банків, 31.03.2016 року направлено відповідні запити до ГУ статистики у Вінницькій області, КП "ВООБТІ", Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ДПСУ.

Так, згідно відповіді Територіального сервісного центру № 0541 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області від 27.04.2016 року за боржником зареєстровано право власності на 25 транспортних засобів.

Відповідно до відповіді Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області за боржником рахується на обліку 4 одиниці сільськогосподарської техніки.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за боржником зареєстровано на праві повного господарського відання 1/1 частка квартири за адресою: Вінницька область, Чечельницький район, смт. Чечельник, вул. 50-років СРСР, буд.16 кв.8.

Викладене, в свою чергу, свідчить про те, що на момент винесення оскаржуваної постанови за боржником рахувалось рухоме та нерухоме майно.

Крім того, органом ДВС не надано жодних доказів, які б свідчили про вжиття заходів спрямованих на звернення стягнення на майно в порядку визначеному розділом VII ЗУ "Про виконавче провадження" (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови), належне боржнику, зокрема, не здійснено визначення вартості чи оцінки майна боржника.

При цьому, відмова суду в задоволенні заяви відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області №6855/02.2-27/9 від 09.09.2016 року про звернення стягнення на рухоме та нерухоме майно боржника у справі № 5/75-05, жодним чином не впливає на хід виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Вінницької області № 10/7/2012/5003 від 01.06.2012 року, та ні в якому разі не забороняє державному виконавцю вчиняти дії спрямовані на здійснення виконавчого провадження (незалежно від процедури, що може бути застосована до боржника в розумінні Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Відтак, винесення постанови від 28.10.2016 року ВП № 34549536 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закон України "Про виконавче провадження" є незаконним та суперечить чинному законодавству, з огляду на що місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання її недійсною.

Крім того, слід зазначити, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови посилається на положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у новій редакції, тоді як в даному випадку слід застосовувати положення вказаного Закону в редакції чинній до 19.01.2013 року.

Щодо вимоги заявника в частині зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження та провести виконавчі дії в порядку встановленому ЗУ "Про виконавче провадження", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.121-2 ГПК України, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно п.7 Постанови пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 9.13. постановами пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до вимог ст.41 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що встановлено обов'язок саме державного виконавця здійснити дії направлені на відновлення становища стягувача у разі визнання недійсною відповідної постанови судом у певний строк.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суду не надано доказів безпідставного ухилення державного виконавця від вчинення запитуваних дій, беручи до уваги, що відновлення виконавчого провадження у даному випадку, як і здійснення виконавчих дій, є передбаченим законом наслідком визнання постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві недійсною, вимоги заявника щодо зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження (ВП № 34549536) відповідно до ст. 41 ЗУ "Про виконавче провадження" та провести виконавчі дії в порядку встановленому ЗУ "Про виконавче провадження", є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду Вінницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Вінницької області від 12.04.2017 року у справі №10/7/2011/5003 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.