ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р.Справа № 922/1471/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Косма К.І.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "ОСОБА_1 лісове господарство"
до Державного науково - виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" м. Харків
про визнання незаконним користування
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (дов.б/н від 15.12.15);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "ОСОБА_1 лісове господарство" звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Державного науково - виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" м. Харків, в якій просить суд визнати незаконним користування Державним науково-виробничим підприємством об*єднання Комунар» лісовими земельними ділянками, розташованими в 105 кварталі Старосалтівського лісництва ДП «ОСОБА_1 лісове господарство», площею 1.768 га (розташованої у виділах 5 та 14) та площею 2,20 га (розташованої у виділах 11,12,13), та зобов'язати звільнити і земельні ділянки, які підприємство займає без належних на те підстав.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.05.2017 було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 25.05.2017 о 11:00 годині.

Ухвалою господарського суду від 25.05.2017 року, розгляд справи відкладено до 13.06.2017 року, відповідно у зв'язку із неявкою в судове засідання представників сторін.

Ухвалою господарського суду від 13.06.2017 року, розгляд справи відкладено до 21.06.2017 року , з метою виконання сторонами вимог ухвал суду .

21.06.2017 року від Державного науково - виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" м. Харків, через канцелярію господарського суду надійшла заява разом з відзивом (вх.№20305), зокрема, в якому останній заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 21.06.2017 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач документально обґрунтованого відзиву на позов суду не надав, свого повноважного представника у судове засідання не направив, хоча про час та місце розгляду даної справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

В судовому засіданні 21 червня 2017 року представник позивача не виявив наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача , суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з матеріалами лісовподякування ДП «ОСОБА_1 лісове господарство (наявними в лісгоспі починаючи з 1980 року), земельні лісові ділянки, користування якими відповідним чином не оформлені і використовується БВ «Сосновий бір» знаходяться на території виділів 14 та 15 (площею 8 га), а для розміщення дитячого оздоровчого табору - на території 11, 12 та 13 (площею 2,20 га) виділів Старосалтівського лісництва ДП «ОСОБА_1 лісове господарство".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року у справі № 922/4122/15 було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради від 09.06.1969 р. № 366 відведення земель для державних, громадських та інших потреб" було дозволено відведення земельної ділянки з-поміж інших підприємству п/я А-4590 під будівництво капітальної бази відпочинку трудящих та пляжу на Печенізькому водоймищі загальною площею 2,6 га. Відповідно до акту вибору земельної ділянки під будівництво бази відпочинку трудящих заводу "Комунар" в ОСОБА_1 районі від 03.01.1973 р. прийнятого у відповідності з рішенням Харківської обласної ОСОБА_1 депутатів трудящих від 02.06.1972 р.

Виходячи зі аналізу змісту рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради 9.06.1969 р. № 366 "Про відведення земель для державних, громадських та інших потреб" та акту вибору земельної ділянки під будівництво бази відпочинку трудящих Харківського заводу "Комунар" у ОСОБА_1 районі від 03.01.1973 р., що підприємство п/я 4590, якому було відведено 2,6 га на Печенізькому водоймищі, є іншою в юридичною особою, а не ДНВП «Об'єднання Комунар». Таким чином, доказів про те, що саме Державному науково-виробничому підприємству "Об*єднання Комунар" виділено земельну ділянку пл. 2,6 га для будівництва капітальної бази відпочинку на Печенізькому водоймищі, у матеріалах справи немає.

При цьому, Державний акт на право постійного користування землею, базі відпочинку ПО "Комунар" ОСОБА_1 народних депутатів Вовчанського району Харківської області України від 09.01.1998 р. про те, що зазначеному землекористувачу надається у постійне користування 1,482 га землі в межах згідно з планом землекористування, а не 2,6 га та користується ДНВП «Об'єднання Комунар».

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для звернення з позовами до суду в інтересах держави, а саме в особі Державного підприємства «ОСОБА_1 лісове господарство». Відповідно до вимог ст.ст. 125 та 126 Земельного кодексу України право користування земельної ділянки виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Використання землі без отримання документів, передбачених в ст.ст. 125, 126 ЗК України, кваліфікується як самовільне зайняття землі і відповідно ст. 212 ЗК України такі земельні ділянки підлягають поверненню власнику землі.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобовязані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля.

Статтею 3 ЗКУ визначено, що земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать нормам Земельного кодексу.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛКУ полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, використання та раціонального відтворення лісів. Пунктом «б» частини 1 статті 164 ЗКУ визначено, що складовою охорони лісів є захист лісових земель від необгрунтованного їх вилучення для інших потреб. Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний звязок їх використання з лісокористуванням. Незаконне володіння Відповідачем земельною ділянкою позбавляє лісгосп, як постійного користувача, можливості ведення лісогосподарської та природоохоронної діяльності..

Статтею 27 ЛКУ визначено, що передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше ніж 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч.2 ст. 149 ЗКУ, вилучення земельних ділянок проводиться, за згодою землекористувачів, на підставі Рішень Кабінету Міністрів України.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до одержання в установленному порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд України у Постанові від 17.01.2015 року у справі № 2а-8124/12/2070 за позовом ТОВ «Віст» до Управління ДЗАУ у ОСОБА_1 районі Харківської області, де третьою особою було ДП «ОСОБА_1 лісове господарство». На підставі вказаної Постанови, рішенням Вищого адміністративного суду України від 16.12.2015 року земельні лісові ділянки, передані в постійне користування громадянам з виготовленням державних актів, були визнані землями лісогосподарського призначення, які незаконно рішенням Харківського окружного суду були кваліфіковані як землі рекреаційного призначення.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Поняття самовільне зайняття земельних ділянок визначено у ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Відповідно до статтями 116, 124 Земельного кодексу України та ст. 16 Закону України «Про оренду землі» громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до статті 57 Земельного кодексу вбачається, що земельні ділянки лісового фонду за рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування можуть надаватися для спеціального використання лісових ресурсів і для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних цілей.

Відповідно до статті 67 Лісового кодексу України вбачається, що в порядку спеціального використання можуть здійснюватися такі види використання лісових ресурсів, а саме: використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, потреб мисливського господарства, проведення науково-дослідних робіт.

Згідно з вимогами статті 74 Лісового кодексу України також передбачає використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт здійснюється з урахуванням вимог щодо збереження лісового середовища і природних ландшафтів з додержанням правил архітектурного планування приміських зон і санітарних вимог.

Таким чином, господарський суд вважає, що в матеріалах справи містяться лежні докази самовільного використання земельних лісових ділянок, які на праві постійного користування передані державою ДП «ОСОБА_1 лісове господарство».

Будь-яких дій щодо отримання права на користування спірної земельної ділянки у встановленому чинним законодавством порядку, відповідачем не надано.

Земельним кодексом України передбачені підстави позбавлення ДНВП «Об'єднання Комунар» права використання земельної ділянки на підставі діючих норм ст. 143 та повернення їх в користування державі в особі ДП «ОСОБА_1 лісове господарство» на підставі положень 212 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законо давства при розгляді цивільних справ" за загальним правилом, розмежування між судами загальної юрисдикції підвідомчості земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб'єктного складу їх учасників. Господарськими судами вирішуються земельні спори за учас тю підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб, а також громадян, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності.

Виходячи з відповідних положень Конституції, ЗК, ЦПК та ГПК, а також зазначеної постанови, судам підвідомчі спра ви за заявами, зокрема: з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у влас ності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними дер жавних актів про право власності та право постійного користу вання земельними ділянками; про вирішення спорів, пов'язаних з орендою землі; про вирішення майнових спорів, пов'язаних із земельни ми відносинами, в тому числі про відшкодування власникам і землекористувачам збитків, заподіяних вилученням (викупом) визначених угідь, обмеженням їх прав або порушенням земель ного законодавства; про відшкодування витрат сільськогоспо дарського та лісогосподарського виробництва; про звільнення земельної ділянки особою, що займає її без належних на те підстав.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, враховуючи доведеним факт незаконного користування відповідачем земельною ділянкою лісогосподарського призначення, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

При розподілі господарських витрат суд виходить з положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, згідно із якими при задоволенні позову судовий збір покладається на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А також враховує, якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК (пункт 2.33 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу Украю ни" від 21.02.2013 № 7).

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 12; 20; 50; 51; 52; 84; 92; 123; 125; 143; 212 ЗКУ, ст 67 та п.5 Прикінцевих положень ЛКУ, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати незаконним користування Державним науково-виробничим підприємством «Обєднання Комунар»(61070, м. Харків, вул.Рудика,8, код 14308730) лісовими земельними ділянками, розташованими в 105 кварталі Старосалтівського лісництва Державного підприємства «ОСОБА_1 лісове господарство» (62054, м. Вовчанськ, вул.Жовтнева,19, код 00993136) площею 1.768 га (розташованої у виділах 5 та 14) та площею 2,20 га (розташованої у виділах 11,12,13).

Зобов'язати Державне науково-виробниче підприємство «Обєднання Комунар» (61070, м. Харків, вул.Рудика,8, код 14308730) звільнити земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 1.768 га (розташованої у виділах 5 та 14) та площею 2,20 га (розташовної у виділах 11,12,13).

Стягнути з Державного науково - виробничого підприємства «Обєднання Комунар»(61070, м. Харків, вул.Рудика,8, код 14308730) на користь Державного підприємства «ОСОБА_1 лісове господарство» (62054, м. Вовчанськ, вул. Жовтнева, 19, код 00993136) - 1600,0грн. судового збору .

Стягнути з Державного науково - виробничого підприємства «Обєднання Комунар» (61070, м. Харків, вул.Рудика,8, код 14308730) на користь державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві, , рахунок 0001, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код бюджетної класифікації 22030106) -1600,0 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.06.2017 р.

Суддя ОСОБА_3