ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Справа № 917/1776/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І.- головуючого, Алєєвої І.В., Дроботової Т.Б.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 23.01.2017
у справі№ 917/1776/16
Господарського судуПолтавської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Богодухівський молзавод"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат"
простягнення 96309,24 грн
за участю представників:
позивача не з'явився
відповідача не з'явився

ВСТАНОВИВ:

11.11.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Богодухівський молзавод" подало до господарського суду позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" 96309,24 грн, з яких: 95917,07 грн основного боргу оплати за договором поставки товарів від 11.11.2015 № 11/11-15; 42,54 грн пені та 349,63 грн 3% річних, нарахованих за прострочення виконання зобов'язання за вказаним договором. Позов обґрунтовано вимогами статей 530, 611, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України та вмотивовано невиконанням відповідачем умов, погодженого сторонами договору щодо оплати за поставлений за договором товар.

Відповідач не виклав письмово свою позицію щодо позовних вимог, в зв'язку з чим спір вирішувався за приписами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 06.12.2016 (суддя Тимощенко О.М) позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 96309,24 грн заборгованості, в тому числі 95917,07 грн основного боргу, 42,54 грн пені та 349,63 грн 3% річних та 1378 грн витрат зі сплати судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 (судді: Гребенюк Н.В. - головуючий, Барбашова С.В.. Білецька А.М.) рішення господарського суду залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати повністю прийняті у справі рішення та постанову та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: суди не врахували вимог частин третіх статей 510, 538, статті 610 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 221 Господарського кодексу України, за якими у разі не виконання однією із сторін зобов'язання свого обов'язку друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку; відтак, суди залишили поза увагою, що позивач не дотримав обов'язкової умови договору щодо передачі товару разом з оформленими належним чином видатковими накладними та товаросупровідними документами, що надає відповідачу право призупинити виконання свого обов'язку щодо оплати товару; в порушення вимог статей 34, 36 Господарського процесуального кодексу України суди взяли до уваги як доказ копії товарно-транспортних накладних без дослідження оригіналів таких документів; суди не дотримались принципу рівності та змагальності сторін в порушення вимог статті 129 Конституції України, статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, прийнявши рішення за відсутності та без врахування доводів відповідача.

Сторони у справі не скористалися процесуальним правом на участь належно уповноважених представників у судовому засіданні.

Позивач не надав відзив на касаційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Місцевий господарський суд встановив, що 11.11.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Богодухівський молзавод" - постачальник (позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Овручцький молочноконсервний комбінат" - покупець (відповідач) уклали договір поставки товарів № 11/11-15, відповідно до предмету якого (пункт 1.1. договору) постачальник зобов'язується передати у власність покупцю товар (сироватку молочну демінералізовану), а покупець - прийняти товар та оплатити на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 5.3. договору оплата товару здійснюється покупцем на підставі видаткової накладної, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 7 (семи) банківських днів з дня отримання покупцем товару. Згідно з пунктом 5.2. договору покупець здійснює оплату вартості товару за ціною, вказаною у видатковій накладній, підписаній сторонами.

Суд також встановив, що постачальник здійснив поставку товару (сироватки) на загальну суму 124717,50 грн за видатковими накладними № БУ-0000278 від 06.09.2016 та № БУ-0000279 від 07.09.2016, товарно-транспортними накладними № М279 від 07.09.2016, № М278 від 06.09.2016, спеціалізованими товарними накладними на перевезення товарної продукції, оригінали яких суд оглянув у судовому засіданні.

Проте відповідач лише частково оплатив вартість вказаного вище товару на суму 28800,43 грн; таким чином, станом на 31.10.2016 заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену продукцію складає 124717,50 грн - 28800,43 грн = 95917,07 грн (основний борг), що стало підставою для звернення позивача з позовом.

Крім того, суд встановив, що на підставі пункту 6.3. договору позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 42,54 грн пені та в порядку статті 625 Цивільного кодексу України - 3% річних в сумі 349,63грн.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються наявними доказами та не спростовані відповідачем, оскільки докази виконання своїх зобов'язань за договором в повному обсязі або обставин, які б звільняли відповідача від обов'язку сплатити за товар, відсутні.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, розглянув та відхилив доводи апеляційної скарги, встановивши, що здійснення спірної господарської операції підтверджується необхідними документами первинного бухгалтерського обліку, підписаними представниками сторін та скріпленими їх печатками, а також частковою оплатою відповідачем одержаної продукції, при цьому доказів звернення відповідача до позивача з повідомленням про відсутність документів, що підтверджують якість товару, або доказів повернення товару позивачу, відмови від договору, складеного у відповідності до пункту 14 Інструкції П-7 від 25.04.1966 акта про фактичну якість і комплектність продукції, що підтверджував би відсутність необхідних товаросупровідних документів, матеріали справи не містять.

Судова колегія зазначає, що відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, договорів та інших правочинів.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Також згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (стаття 692 Кодексу).

Частинами першої та другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Частиною першою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Таким чином, підписання покупцем накладної, яка фіксує здійснення господарської операції, є підставою для набуття продавцем права вимагати оплати товару, однак, момент виникнення у покупця такого обов'язку визначається в силу приписів статей 530 та 692 Цивільного кодексу України з врахуванням встановленого договором за взаємним волевиявленням сторін строку (терміну) виконання покупцем зобов'язання з оплати товару.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають передачі разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, загальний порядок виконання постачальником зобов'язань за договором поставки, якщо інше не передбачено цим договором поставки, передбачає надання продавцем покупцю документів, що стосуються товару, разом з товаром та, відповідно, фіксації відсутності таких документів покупцем при здійсненні прийомки товару в обумовлений договором чи законодавчо спосіб.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України сторони повинні довести обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими доказами.

Разом з тим, як встановили суди та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору, позивач здійснив поставку відповідачеві товару (сироватки) на загальну суму 124717,50 грн, що підтверджується копіями видаткових накладних, товарно-транспортними накладними, спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини, підписаними сторонами без зауважень та заперечень.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відтак, враховуючи наведені норми права та передбачену умовами пункту 6.3. договору відповідальність у вигляді нарахування пені за прострочення здійснення платежів за договором, судами також правомірно задоволена вимога позивача про стягнення пені та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання.

Доводи скаржника щодо передбаченого частиною третьою статті 538 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 221 Господарського кодексу України права сторони зупинити виконання свого обов'язку у разі невиконання зустрічного зобов'язання не спростовують доводів судів попередніх інстанцій щодо доведеності виконання обов'язку позивачем та відсутності доказів будь-яких заперечень щодо такого виконання з боку відповідача, та наявності підстав, які звільняють відповідача від оплати за поставлений позивачем товар (враховуючи наданий скаржником висновок Верховного Суду України у справі № 3-53гс14, який прийнято за інших обставин та фабули справи). Також скаржник залишив поза увагою, що зупинення виконання свого обов'язку однією зі сторін є одностороннім правочином, який, натомість, безпосередньо впливає на зміст двосторонніх правовідносин та, відтак, не може вважатися таким, що набув чинності та створює юридичні наслідки для другої сторони без її повідомлення про вчинення такого правочину.

Доводи відповідача про відсутність у справі оригіналів товарносупровідних документів суперечать приписам частини другої статті 36 Господарського процесуального кодексу України та змісту рішення суду першої інстанції, у якому відображено огляд відповідних оригіналів у судовому засіданні. Також відповідач безпідставно вважає, що порушення ним самим правил оформлення документів первинного бухгалтерського обліку (при доведеності факту отримання товару) є обставиною, яка звільняє його від оплати зобов'язання чи від відповідальності за прострочення зобов'язання.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права стосовно змагальності та рівності сторін перед законом та стосовно порушення приписів статті 36 Господарського процесуального кодексу України та не дослідження оригіналів письмових доказів спростовуються змістом ухвали про порушення спору та протоколом судового засідання (а.с.1, а.с. 58), а відсутність у судовому засіданні господарського суду представника відповідача за умов належного повідомлення останнього (а.с. 26 (зворот)) не є підтвердженням порушення судами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, прийняті судами попередніх інстанцій рішення та постанова містять викладення доводів та доказів кожної зі сторін та мотиви, з яких їх було враховано чи відхилено судом, чим спростовуються доводи касаційної скарги про порушення судами статей 4-3, 43 Господарського процесуального кодексу України щодо викладення у судових рішеннях доводів на користь лише відповідача та неналежної оцінки доказів.

Інші доводи скаржника про порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права суперечать дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами та не беруться колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків, що господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно та об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосували норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Як наслідок, прийняті судами рішення та постанова відповідають статтям 43, 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення, підстав для їх скасування з мотивів, наведених у касаційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 у справі № 917/1776/16 Господарського суду Полтавської області та рішення Господарського суду Полтавської області від 06.12.2016 залишити без змін.

Головуючий Л.Рогач

Судді: І.Алєєва

Т. Дроботова