РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2017 Справа №910/6267/17
За позовом Приватного підприємства "Алатир"

до Приватного акціонерного товариства "ОТІС"

про розірвання договору

Суддя Трофименко Т.Ю.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Майданик О.А. по довіреності від 20.01.2017 № 7

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного підприємства "Алатир" до Приватного акціонерного товариства "ОТІС" про розірвання договору про надання послуг з технічного обслуговування та диспетчеризації ліфтів № 519 від 28.01.2010 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 22.05.2017.

16.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва, від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження.

18.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2017 розгляд справи № 910/6267/17 було відкладено на 01.06.2017.

30.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

31.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники сторін в судове засідання 01.06.2017 не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 розгляд справи було відкладено на 26.06.2017.

23.06.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи; відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники позивача в судове засідання 26.06.2017 не з'явились, про дату та час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.06.2017 надав пояснення по суті справи; проти задоволення позову заперечив у повному обсязі.

Суд визнав клопотання позивача необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з такого.

В клопотанні представник позивача зазначає, що знаходиться на лікарняному та не може забезпечити явку у судове засідання.

Разом з тим, доказів на підтвердження викладеного позивачем не надано.

Крім того, позивач не обмежений колом осіб для представництва у суді.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників сторін в судові засідання обов'язковою не визнавалась, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності представника позивача, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши позов, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та вивчивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

28.01.2010 між Приватним акціонерним товариством "ОТІС" (виконавець) та Приватним підприємством "Алатир" (замовник) було укладено договір про технічне обслуговування ліфтів та диспечерських систем.

П. 2.2.1 сторони погодили, що виконавець зобов`язаний регулярно проводити профілактичні операції (роботи) на електричному та механічному обладнанні ліфтів і диспетчерських систем (смазка, чистка, регулювання, ремонт і т.д.) з метою забезпечення справного і безпечного стану ліфтів і диспетчерських систем.

Відповідно до п. 2.2.6. договору відповідач зобов'язаний виконувати на ліфтах та диспетчерських системах, роботи щодо: модернізації обладнання, виконання директивних вказівок державних органів та заводів виробників, направлених на забезпечення безпеки обладнання.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як стверджує позивач в обґрунтування підстав для розірвання договору, порушуючи п. 2.2.1 Договору, відповідач належним чином не виконував покладені на нього обов'язки та не проводив профілактичні та ремонті роботи ліфтів, які знаходились в переліку об'єктів відповідно до додатку № 1 до договору.

На підтвердження своїх доводів позивач вказує, що 01.04.2017 в ході проведення представниками підприємства огляду об'єктів, які згідно умов договору повинен був обслуговувати відповідач, були виявлені грубі порушення та несправності ліфтового обладнання, про що свідчать складені ним відповідні акти.

13.02.2017 позивач звернувся до відповідача з листом № 48 про наміри розірвати договір та просив відповідача підписати письмову згоду.

Відповідач листом № 17 від 14.02.2017 повідомив про свою незгоду з достроковим розірванням договору.

31.03.2017 позивач звернувся до відповідача з листом № 119 про наміри розірвати договір та просив відповідача підписати письмову згоду.

Вказаний лист залишений відповідачем без відповіді та належного реагування.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Умови укладеного сторонами Договору не містять положень щодо можливості кострового його розірвання в односторонньому порядку.

Так, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-75цс13.

Отже, за приписами вказаних норм для розірвання договору за рішенням суду однією із необхідних умов є істотне порушення цього договору, для підтвердження чого необхідно довести, що внаслідок невиконання стороною зобов'язань за договором другій стороні договору було завдано шкоду та внаслідок цієї шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

На підтвердження неналежного виконання договірних виконання зобов'язань з боку відповідача позивачем подано копії актів, складених представниками ТОВ "Спецсервіс АДС", ТОВ "Спецсервісбуд", за наслідками проведення обслуговування технічного стану ліфтів, в результаті чого виявлено недоліки обслуговування ліфтів.

Вказані документи суд не вважає належними та достатніми доказами істотності порушень договірних зобов'язань відповідачем в розумінні чинного законодавства, оскільки не доведено наявність у вказаних осіб належних повноважень для оцінки стану ліфтів за договором між позивачем та відповідачем, відсутні будь-які докази звернення позивача до відповідача протягом дії договору та за наслідками встановлення указаних недоліків з вказівкою на порушення ним своїх обов'язків та вимогою усунути такі порушення.

Також суд бере до уваги, що, звертаючись до відповідача з вимогою розірвання договору, у листах позивач не наводить жодних обставин порушення відповідачем умов договору, а лише цитує норми законодавства.

Інших доказів, які б підтверджували невиконання своїх договірних зобов'язань з боку відповідача, що завдало шкоди позивачу, в матеріали справи подано не було.

Отже, на підставі аналізу поданих документів та пояснень сторін, суд дійшов висновку про відсутність обставин, які дають можливість вести мову про істотне порушення відповідачем умов Договору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, ?

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.07.2017.

Суддя Т. Ю. Трофименко