ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Справа № 914/1637/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіМогил С.К.,
суддіНєсвєтової Н.М.,
за участю представників:
від позивачаТертичного А.О.,
від відповідачаМогильницького А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПриватного підприємства "Вікторіа"
нарішення Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 року
у справі№ 914/1637/16 Господарського суду Львівської області
за позовомПриватного підприємства "Вікторіа"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Агролайф корми"
простягнення 534629,87 грн,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року до Господарського суду Львівської області звернулось Приватне підприємство "Вікторіа" (надалі - ПП "Вікторіа", позивач) із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агролайф корми" (надалі - ТОВ "Агролайф корми", відповідач), з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, 534629,87 грн, а саме: 10596,27 грн пені, 15% річних в сумі 4182,74 грн, 70466,67 грн інфляційних втрат, а також 0,7% товарного кредиту в сумі 449385,20 грн.

Позов обґрунтований тим, що на підставі договору поставки на умовах відстрочення платежу № 10 від 21.07.2015 року (надалі - договір) позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 10342585,10 грн. Оплату отриманого товару відповідач здійснював із порушенням строків, встановлених договором (п. 2.3.), а тому, відповідно до положень ст.ст. 536, ч. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), п. 6.2. цього договору, йому було нараховано:

- пеню і 15% річних за користування грошовими коштами позивача за період з 04.05.2016 року по 01.06.2016 року за товар поставлений за видатковою накладною № ВИК 00000018 від 21.01.2016 року;

- інфляційні нарахування за весь час прострочення оплати за товар, поставлений за видатковими накладними № ВИК 00000469 від 02.10.2015 року, № ВИК 00000499 від 15.10.2015 року, № ВИК00000614 від 16.12.2015 року, № ВИК00000622 від 23.12.2015 року, № ВИК 00000517 від 22.10.2015 року, № ВИК 00000623 від 23.12.2015 року, № ВИК 00000629 від 25.12.2015 року, № ВИК 00000010 від 14.01.2016 року, № ВИК 00000018 від 21.01.2016 року.

Оскільки покупець (відповідач) не сплатив вартість товару у строки, передбачені п. 2.3. договору, відповідно до п. 2.5. - через 20 календарних днів з дня настання прострочення, товар вважається проданим на умовах товарного кредиту зі сплатою 0,7% від вартості неоплаченого товару за кожен день, а тому згідно зі ст.ст. 694, 536 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити 449385,20 грн товарного кредиту за товар поставлений за видатковими накладними:

- № ВИК 00000469 від 02.10.2015 року за період з 03.11.2015 року по 01.12.2015 року;

- № ВИК 00000499 від 15.10.2015 року за період з 26.11.2015 року по 21.12.2015 року;

- № ВИК 00000517 від 22.10.2015 року за період з 03.12.2015 року по 22.12.2015 року;

- № ВИК 00000623 від 23.12.2015 року за період з 03.02.2016 року по 11.02.2016 року;

- № ВИК 00000629 від 25.12.2015 року за період з 05.02.2016 року по 29.02.2016 року;

- № ВИК 00000010 від 14.01.2016 року за період з 25.02.2016 року по 03.05.2016 року;

- № ВИК 00000018 від 21.01.2016 року за період з 04.05.2016 року по 01.06.2.016 року.

Відповідач позовні вимоги визнав лише в частині пені у розмірі 10596,27 грн, 15% річних в сумі 4182,74 грн, а також 37148,51 грн інфляційних втрат.

Решту позовних вимог відповідач не визнав, у відзиві на позов та додаткових запереченнях пояснив, що:

- інфляційні втрати (33318,16 грн) за товар, поставлений по накладним № ВИК 00000499 від 15.10.2015 року, № ВИК00000614 від 16.12.2015 року, № ВИК00000622 від 23.12.2015 року, № ВИК 00000517 від 22.10.2015 року, № ВИК 00000623 від 23.12.2015 року позивач нарахував починаючи з місяців, в яких виникла заборгованість, в той час як здійснювати таке нарахування необхідно з місяця наступного за місцем, в якому виникла заборгованість;

- 0,7% товарного кредиту в сумі 449385,20 грн нараховані безпідставно, оскільки в розумінні ст. 694 ЦК України товар за договором не передавався в кредит. Згідно ч. 5 цієї статті проценти на суму переданого в кредит товару сплачуються від дня передання товару, в той час як за цим договором поставки стягнення кредитної ставки передбачено лише через 20 календарних днів після початку прострочення оплати. Передбачене в п. 2.5. договору стягнення процентів за кожен день прострочення в розумінні ст. 549 ЦК України - це пеня, стягнення якої вже передбачено у п. 6.2. цього договору за порушення строків оплати товару, а подвійне стягнення пені за порушення строків оплати товару (подвійна відповідальність за одне і те саме правопорушення) суперечить приписам ст. 61 Конституції України.

У запереченнях на відзив на позовну заяву позивач зазначив, що умови п. 2.5. договору про нарахування 0,7% за користування товарним кредитом визначені сторонами в силу ч. 1 ст. 627 ЦК України, недійсними не визнавались, тому є обов'язковими до виконання сторонами. Крім того, одночасне стягнення пені та нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України), зокрема, процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (ч. 5 ст. 694 ЦК), не порушує прав покупця (відповідача), оскільки стягнення відповідних процентів не відноситься ні до забезпечення виконання зобов'язань, ні до штрафних санкцій.

Також позивач вказав, що розрахунок суми інфляційних нарахувань ним здійснено правильно, оскільки обов'язок сплатити вартість товару, поставленого за вказаними відповідачем накладними, виник у останнього до 15 числа поточного місяця, а тому нарахування починається з місяця, у якому виникла ця заборгованість, а не з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 року у справі № 914/637/16 (колегія суддів: головуючий Долінська О.З., суддів: Яворський Б.І., Березяк Н.Є.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 10596,27 грн пені, 4182,74 грн 15% річних, 70465,66 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з цими рішеннями в частині відмови у стягненні з відповідача суми товарного кредиту. У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування та порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального (ст.ст. 536, 625, 627, ч. 2 ст. 692, ст. 694 ЦК України) та процесуального (ст. 43 Господарського процесуального кодексу України - надалі ГПК України) права, безпідставне посилання на постанову Верховного Суду України від 24.12.2013 року у справі № 8/5025/1402/12 та не врахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 30.05.2011 року у справі № 42/252, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 року в частині відмови у стягненні 0,7% товарного кредиту у розмірі 449385,20 грн, прийняти нове рішення про задоволення вказаної вимоги.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, вказав, що правові підстави для задоволення касаційних вимог позивача та скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 21.07.2015 року між ПП "Вікторіа" (постачальник) та ТОВ "Агролайф корми" (покупець) було укладено договір поставки Д-3 на умовах відстрочення платежу №10, за умовами якого постачальник (позивач) продає, а покупець (відповідач) купує на умовах даного договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки, що обумовлюються в додатках або специфікаціях або видаткових накладних, які є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що частину вартості товару в розмірі 20% покупець оплачує не пізніше, ніж за 3 календарних дні до моменту відвантаження товару зі складу постачальника, а друга частина вартості товару в розмірі 80% оплачується покупцем на умовах відстрочення кінцевого розрахунку: протягом 21 календарного дня з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній).

Відповідно до п. 6.2. договору у разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка існувала в період прострочення, за кожний день прострочення платежу та п'ятнадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем.

У п. 2.5. договору встановлено, що у випадку здійснення оплати покупцем за товар пізніше строку, зазначеного в договорі, більше ніж на двадцять календарних днів, товар вважається таким, що проданий (поставлений) постачальником на умовах товарного кредиту. Перебіг строку користування товарним кредитом починається із наступного дня, після закінчення двадцятиденного періоду, та припиняється в день повної оплати вартості товару покупцем. За користування товарним кредитом покупець сплачує на користь постачальника проценти в розмірі нуль цілих сім десятих процента від вартості неоплаченого товару за кожен день.

На виконання умов вищевказаного договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 10342585,10 грн, що підтверджується видатковими накладними № ВИК00000237 від 22.07.2015 року, № ВИК00000255 від 29.07.2015 року, № ВИК00000256 від 29.07.2015 року, № ВИК00000262 від 31.07.2015 року, № ВИК00000282 від 06.08.2015 року, № ВИК00000310 від 13.08.2015 року, № ВИК00000332 від 20.08.2015 року, № ВИК00000361 від 28.08.2015 року, № ВИК00000373 від 03.09.2015 року, № ВИК00000374 від 03.09.2015 року, № ВИК00000400 від 11.09.2015 року, № ВИК00000417 від 17.09.2015 року, № ВИК00000434 від 22.09.2015 року, № ВИК00000442 від 24.09.2015 року, № ВИК00000465 від 02.10.2015 року, № ВИК00000469 від 02.10.2015 року, № ВИК00000499 від 15.10.2015 року, № ВИК00000517 від 22.10.2015 року, № ВИК00000587 від 02.12.2015 року, № ВИК00000601 від 10.12.2015 року, № ВИК00000614 від 16.12.2015 року, № ВИК00000622 від 23.12.2015 року, № ВИК00000623 від 23.12.2015 року, № ВИК00000629 від 25.12.2015 року, № ВИК00000010 від 14.01.2016 року, № ВИК00000018 від 21.01.2016 року, проте відповідач виконував свої зобов'язання з оплати товару неналежним чином, що стало підставою для виникнення спору у даній справі.

Задовольняючи позов в частині стягнення пені, 15% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з обставин неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором, що останній визнав і не заперечував, а також правильного розрахунку позивачем вказаних нарахувань.

Відмовляючи у стягненні 0,7% товарного кредиту суд першої інстанції, як і апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що п. 2.5. договору не передбачає продаж товару на умовах товарного кредиту в розумінні ч. 1 ст. 694 ЦК України, оскільки може бути застосований лише за умови порушення строків оплати товару, однак в ньому не визначено строків (розстрочення, відстрочення) остаточних розрахунків з урахуванням положень ст.ст. 251, 252 ЦК України. Проаналізувавши положення ч. 3 ст. 692, ч. 2 ст. 536, ч. 3 ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди попередніх інстанцій зазначили, що передбачені в п. 2.5. договору проценти, які нараховуються за кожен день, за своєю правовою природою фактично є пенею, нарахування якої вже відбулось за п. 6.2. Оскільки подвійне притягнення особи до відповідальності за одне і теж правопорушення суперечить ст. 61 Конституції України суди вказали про відсутність правових підстав для задоволення цієї вимоги. Обґрунтовуючи такий висновок, суд апеляційної інстанції зазначив, що такої правової позиції дотримано і Верховним Судом України в постанові від 24.12.2013 року у справі № 8/5025/1402/12.

Вищий господарський суд України вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відмову у стягненні 0,7% за користування товарним кредитом є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування цієї вимоги позивач посилається на положення ст. 694 ЦК України, якою передбачено продаж товару в кредит, і ч. 1 якої встановлено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Поняття товарного кредиту визначено у п. 14.1.245. Податкового кодексу України, згідно з яким, - це товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи те, що умови п. 2.5. договору про товарний кредит не містять конкретного строку відстрочення сплати суми кредиту, в той час як строк оплати вже отриманого товару встановлений умовами договору (п. 2.3.), суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що умовами п. 2.5. не передбачено продаж товару у кредит у порядку ст. 694 ЦК України та правильно здійснювали оцінку спірних правовідносин з урахуванням положень ст. 692 ЦК України.

Доводи заявника касаційної скарги про те, що умови договору, тобто і його п. 2.5., укладений шляхом вільного встановлення умов цього договору, що відповідає ч. 1 ст. 627 ЦК України, цей пункт недійсним судом не визнавався, а тому сторони зобов'язані його виконувати у встановленому порядку, Вищий господарський суд України відхиляє з таких підстав.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, на яку посилається позивач (заявник касаційної скарги) передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ця норма права встановлює не тільки право сторін договору на власний розсуд встановлювати умови договору, але й містить умову про те, що ці умови визначаються з урахуванням вимог цього Кодексу.

Недійсним договір, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, визнається зокрема, у випадку коли його умови суперечать вимогам чинного законодавства.

Право продавця стягувати з покупця проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, передбачено п. 2 ч. 5 ст. 694 ЦК України, тобто п. 2.5. не суперечить вимогам законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Проте, врахувавши недотримання в цьому пункті вимоги законодавства про встановлення строку відстрочки оплати поставленого в кредит товару, суди першої та апеляційної інстанцій в силу вимог ст. 43 ГПК України правомірно здійснили аналіз змісту цієї умови договору і дійшли правильного висновку, що фактично цим пунктом передбачено один з наслідків прострочення оплати покупцем товару.

Згідно з ч. 3 ст. 692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Встановивши, що п. 2.5. договору за порушення строків оплати товару встановлено нарахування процентів за кожен день прострочення, суди правильно вказали, що таке стягнення за своєю правовою природою є пенею, передбаченою ст. 549 ЦК України, а не процентами за користування чужими грошовими коштами, сплата яких передбачена ст. 536 ЦК України.

Подвійне стягнення пені за один і той же період прострочення зобов'язання суперечить принципу, встановленому у ст. 61 Конституції України, тобто суди правильно відмовили у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 449385,20 грн. Така правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.12.2013 року у справі № 8/5025/1402/12.

Посилання заявника касаційної скарги на те, що у справі № 8/5025/1402/12 не вирішувався спір про стягнення процентів за користування товарним кредитом, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно посилався на неї Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки судами у справі № 914/1637/16 було встановлено відсутність правовідносин щодо продажу товару у кредит, а п. 2.5. договору фактично передбачено наслідки порушення строків сплати вартості поставленого товару, тобто обставини, які були встановлені у вказаних справах є аналогічними.

У зв'язку з викладеним є безпідставним і посилання позивача у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 30.05.2011 року у справі № 42/252, в якій висновок про правомірність стягнення з боржника одночасно пені та відсотків за користування товарним кредитом, обрахованими за кожен день прострочення, прийнятий з огляду на те, що між сторонами був укладений саме договір поставки товару на умовах товарного кредиту.

З урахуванням наведеного, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні з відповідача 0,7% товарного кредиту в сумі 449385,20 грн - без змін. Сторони рішення судів в частині задоволення позову про стягнення сум пені, 15% річних та інфляційних нарахувань не оскаржують, тому, виходячи з принципу диспозитивності судового процесу, не є предметом касаційного перегляду в цій справі.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Вікторіа" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 року у справі № 914/1637/16 в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агролайф корми" на користь Приватного підприємства "Вікторіа" 0,7% товарного кредиту в сумі 449385,20 грн - без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяМогил С.К.
СуддяНєсвєтова Н.М.