донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

05.07.2017р. справа № 905/351/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за угодою про надання правової допомоги,
від відповідача:ОСОБА_5 за довіреністю, ОСОБА_6 за довіреністю,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінова Україна», с. Новоселидівка, Донецька область
на рішення Господарського суду Донецької області
від26.04.2017р.
по справі№ 905/351/17 (суддя Бойко І. А.)
за позовомПриватного підприємства «Центр сучасних технологій», с. Новоселидівка, Донецька область
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінова Україна», с. Новоселидівка, Донецька область
простягнення 114 360,64 грн

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Центр сучасних технологій» (далі «Позивач») звернулося до Господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІНОВА Україна» (далі «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 114 360,64 грн, а саме: 100800,00 грн основного боргу, 3% річних у розмірі 467,00 грн, інфляційних витрат у розмірі 3 093,64 грн, витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди від 01.10.2009р. в частині порушення строків оплати оренди; акт прийому-передачі в оренду будівлі від 01.10.2009р.; додаткових угод: №1, №2 від 01.04.2011р., №2 від 31.12.2012р., №3 від 28.02.20113р., №4 від 31.07.2013р., №5, №6 від 31.03.2014р., №7 від 31.12.2015р., актів прийому-передачі виконаних послуг: від 31.10.2016р, від 30.11.2016р., від 31.12.2016р., виписки по особовому рахунку.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 26.04.2017р. у справі № 905/351/17 позов був задоволений частково.

Стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість у розмірі 100 800,00 грн основного боргу, 3% річних у розмірі 467,00 грн, інфляційних витрат у розмірі 1 249,85 грн, витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 10 000,00 грн, судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. У задоволені вимог в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 1 843,79 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Відповідач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 26.04.2017р. у справі № 905/351/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству «Центр сучасних технологій» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що рішення Господарського суду Донецької області у цій справі не можна вважати законним і обґрунтованим, оскільки воно є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В основу заперечень скаржника покладено твердження про те, що договір оренди від 01.10.2009р. не є чинним, у звязку з відсутністю державної реєстрації останнього. Відтак, за цим договором у сторін не виникають права та обовязки, а отже, у разі нездійснення державної реєстрації договору, він не є вчиненим у розумінні ст.ст. 210, 640 Цивільного кодексу України.

Зазначені обставини, на думку Відповідача не були враховані судом першої інстанції під час ухвалення спірного рішення, що є підставою для скасування останнього.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

05.07.2017р. до початку судового засідання, представником Позивача було надано апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, який було проаналізовано колегією суддів та приєднано до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник Позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві на останню.

Представники Відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 26.04.2017р. у справі № 905/351/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству «Центр сучасних технологій» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 01.10.2009р. між Позивачем («Орендодавець») та Відповідачем («Орендар») був укладений Договір оренди (надалі «Договір»), відповідно до якого Орендодавець здає, а Орендар приймає в оренду ділянку землі площею 2,5 га з комплексом виробничих будівель і споруд, в тому числі: 1. Адміністративна будівля; 2. Завдання складу; 3. Майстерня; 4. Прохідна №1; 5. будівлю офіс; 6. будівля вагової (загальною площею 239,20 м2.); 7. Залізнична колія 100 м.п.; 8. Огорожа 1040 м. (надалі Майно), розташованому за адресою: Україна, Донецька область, Марїнський район, сел. Новоселидівка, Промислова зона 1/1, (надалі Майно), що знаходяться на балансі Орендодавця (п.1.1. Договору). Означений договір підписаний без зауважень та скріплений печатками сторін.

За умов п.7.1. Договору, він діє з 01.10.2009р. по 31.12.2011р.

Відповідно до Додаткових угод до Договору від 01.10.2009р.: № 2 від 31.12.2012р., № 3 від 28.02.20113р., № 4 від 31.07.2013р., № 5, № 6 від 31.03.2014р., № 7 від 31.12.2015р., договір продовжувався, а саме: з 01.10.2009р. по 28.02.2013р., з 01.10.2009р. по 31.07.2013р., з 01.10.2009р. по 31.03.2014р., з 01.10.2009р. по 31.03.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2016р.

Згідно п.2.1. Договору, Орендодавець надає Орендарю майно загальною площею 239,20 м2 та огородженими із залізобетону, розташованому за адресою: Україна, Донецька область, Марїнський район, сел. Новоселидівка, Промислова зона 1/1, відповідно акту прийому-передачі Майна.

За умов п.2.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 01.04.2011р.), Орендар за свій рахунок оплачує всі комунальні платежі, пов'язані з діяльністю використанням майна.

Відповідно п.2.4. Договору, при поверненні Орендарем орендованого Майна, складається акт прийому-передачі.

Згідно п.3.1. Договору, оплата оренди проводиться щомісячно і перераховується Орендарем Орендодавцю не пізніше 25-го числа поточного місяця.

Умовами п. 3.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 01.04.2011р.), сторони визначили, що розмір орендної плати в місяць разом з ПДВ становить 33600,00 (тридцять три тисячі шістсот грн. 00 коп.).

Згідно п. 4.1. Договору, Орендар зобов'язаний утримувати орендоване майно в технічно справному стані, дотримуватись правил промислової санітарії та технічної безпеки.

За умов п. 4.5. Договору, Орендар зобов'язаний використовувати орендоване майно за прямим призначенням, обумовленим договором оренди.

Приписами п. 5.1. Договору, Орендодавець зобов'язаний передати Орендарю в оренду Майно згідно з розділом 1 Договору.

Відповідно до рішення № 1 від 19.02.2007р. та наказу № 1 від 20.02.2007р., директором підприємства призначено ОСОБА_7, який мав право підписати Договір оренди від 01.10.2009р.

Згідно договорів купівлі-продажу: від 24.06.2010р., від 24.06.2010р., від 02.07.2008р., від 18.04.2011р., від 18.04.2011р. Позивач купив земельні ділянки (які знаходяться за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, село Новоселидівка, промислова зона №1/1) загальними площами 1 5000 ОСОБА_5 та 1 000Га; виробничий комплекс будівель та споруд (які знаходяться за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, село Новоселидівка, промислова зона №1).

За частиною 1. ст. 638 ЦК України передбачено, що Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із змісту абзацом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» «…цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.…».

Аналізуючи зміст п. 1.1 Договору у контексті приписів зазначеної норми Закону «Про оренду державного та комунального майна» та додаткових пояснень Позивача судова колегія дійшла висновку, що в Відповідачу оренду за Договором був переданий саме цілісний майновий комплекс, до якого увійшли: ділянка землі площею 2,5 га з комплексом виробничих будівель і споруд, а саме: 1. Адміністративна будівля; 2. Завдання складу; 3. Майстерня; 4. Прохідна №1; 5. будівлю офіс; 6. будівля вагової (загальною площею 239,20 м2.); 7. Залізнична колія 100 м.п.; 8. Огорожа 1 040 м.

Відтак, твердження скаржника про необхідність застосування до спірних правовідношень приписів Закону України «Про оренду землі» - є хибним, таким, що не ґрунтується на повному, всебічному та обєктивному аналізі усіх обставин справи і зібраних у справі доказах.

Частиною 2. ст. 793 ЦК України передбачено, що Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно абз. 2 п.2.9. Постанови Пленуму ВСУ №12 від 29.05.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, у разі якщо внаслiдок внесення змін до договору така його істотна умова як строк його дiї сторонами визначено більше, ніж три роки (а саме, якщо додатковою угодою вiдповiдним чином змінюється пункт договору, який передбачав менш ніж трирічний строк), то, за загальним правилом, передбаченим статтею 654 ЦК України , вiдповiдна додаткова угода чи договір у редакції такої угоди підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, у випадку неодноразової пролонгації договору оренди будiвлi або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) на пiдставi статті 764 ЦК України чи частини другої статті 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна (строк дiї якого менший трьох років) немає підстав для його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Як зазначалося вище, додатковими угодами до Договору № 2 від 31.12.2012р., № 3 від 28.02.20113р., № 4 від 31.07.2013р., № 5, № 6 від 31.03.2014р., № 7 від 31.12.2015р., договір продовжувався, а саме: з 01.10.2009р. по 28.02.2013р., з 01.10.2009р. по 31.07.2013р., з 01.10.2009р. по 31.03.2014р., з 01.10.2009р. по 31.03.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2016р.

Проаналізувавши зазначені додаткові угоди, судова колегія за своїм внутрішнім переконанням вважає цілком обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що зазначеними додатковими угодами сторони не змінювали строк його дії, а - продовжували («пролонговували») строк дії Договору на період менший ніж 3 роки. Відтак, ні власне Договір, ані додаткові угоди до нього не підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судова колегія зауважує, що листом № 35-12/16 від 27.12.2016р. (т.1 а.с. 34) Відповідач підтвердив факт користування зазначеним у Договорі комплексом споруд.

Окрім того, судова колегія наголошує, що Відповідач систематично сплачував Позивачу оренду плату за Договором, відповідно до банківським випискам, належним чином засвідчені копії яких наявні у матеріалах справи.

Тому, у контексті приписів ч. 2 ст. 241 ЦК України, твердження скаржника про відсутність у ОСОБА_7 повноважень щодо підписання Договору (якщо таке дійсно мало місце) немає ніякого правового значення для вирішення данної справи.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено, що договір є домовленість сторін.

Згідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України, договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1. ст. 759 ЦК України та ч.1. ст. 283 Господарського кодексу України (надалі ГК України), за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч.2. ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Факт приймання майна Відповідачем підтверджується актом прийому-передачі в оренду будівлі від 01.10.2009р. (т. 1 а.с. 20). Означений акт прийому-передачі в оренду будівлі підписаний сторонами без заперечень.

Згідно з ч.1. ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Плата за користування майном встановлюється договором найму (ч.1. ст. 762 ЦК України).

Відповідно п.3.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 01.04.2011р.), сторони визначили, що розмір орендної плати в місяць разом з ПДВ становить 33 600,00 (тридцять три тисячі шістсот грн. 00 коп.).

На виконання умов Договору від 01.10.2009р. позивачем направлені відповідачу акти прийому-передачі виконаних послуг: від 31.10.2016р. у розмірі 33600,00 грн., від 30.11.2016р. у розмірі 33 600,00 грн., від 31.12.2016р. у розмірі 33 600,00 грн., що підтверджується листами: № 37 від 31.10.2016р., № 82 від 30.11.2016р., належним чином засвідчені копії яких містяться у матеріалах справи, однак відповідачем ці акти не підписані.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься у п.7. ст. 193 ГК України. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. (ст. 614 ЦК України).

Загальна сума заборгованості по орендній платі за період з жовтня 2016р. по грудень 2016р. становить 100800,00 грн.

На момент прийняття рішення по справі відповідач існуючий борг з жовтня 2016р. по грудень 2016р. у розмірі 100 800,00 грн. не погасив, тому зазначена сума правомірно була стягнута на користь позивача.

Окрім суми основного боргу Позивачем заявлені вимоги про 3% річних у розмірі 467,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 3 093,64 грн., відповідно до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявлені до стягнення 3% річних у розмірі 467,00 грн., розрахована за кожним актом, суд перевірив на правильність розрахунку, який мітиться у позовній заяви та дійшов висновку про задоволення вимог в цій частині та стягненню з відповідача.

Перевіривши розрахунок суми інфляційних, судова колегія цілком погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з Відповідача суми інфляційних 1 249,85 грн. та про відмову у стягненні інфляційних в іншій частині.

Також, судова колегія вважає обгрнутованим висновок суду про стягнення з Відповідача на користь Позивача понесені ним витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 10 000,00 грн. та про розподіл між сторонами суми судового збору.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що під час розгляду справи місцевим господарським суд допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК України як підстави для скасування рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою, відповідно до приписів ст.. 49 ГПК України, відносяться на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінова Україна» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 26.04.2017р. у справі № 905/351/17 залишити без змін.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано 5 примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСДО;

1 ДАГС.