ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа № 914/397/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марко Р.І.

суддів Желіка М.Б.

Костів Т.С.

з участю представників:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

від відповідача 3: ОСОБА_3;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4, б/н від 26.05.2017р. (вх. № 01-05/2608/17 від 06.06.17)

на рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р.

у справі № 914/397/17, суддя Щигельська О.І.

за позовом: ОСОБА_5, м.Хмельницький

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан "Беркут", м.Львів

до відповідача-2: ОСОБА_4, м.Тернопіль

до відповідача-3: ОСОБА_3, м.Львів

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_6, м.Львів

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_7, м.Жашків Черкаської області

про: визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства в розмірі 18,83%, що становить 1 167 460,00грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан "Беркут", ОСОБА_4, ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства в розмірі 18,83%, що становить 1167460,00грн. - відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. у справі № 914/397/17, відповідач - 2 звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 26.05.2017р. (вх. № 01-05/2608/17 від 06.06.17), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. у даній справі скасувати з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та неповного з'ясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове, яким у позовних вимогах про визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства - відмовити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд неправомірно встановив обставини справи в рішенні, які не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, скаржник зазначає, що в рішенні, яке набрало законної сили по справі № 914/1905/15 встановлений преюдиційний факт, а саме: встановлено, що ОСОБА_4 з 10.06.2003 р. є власником частки у статутному капіталі ТОВ «Ресторан «Беркут» у розмірі 95, 694%. Також апелянт зазначає, що суд неправомірно не врахував, що уступка права вимоги від 24.10.2011 р. та угода про припинення зобов'язань від 24.10.2011 р. є підробленими. Скаржник стверджує, що ОСОБА_5 вийшов із складу засновників ТОВ «Ресторан «Беркут» 27.03.2007р., про що свідчить подана заява від 27.11.2006р. про вихід його із складу засновників та передачі частки у розмірі 95,694 % ОСОБА_4 Крім того, апелянт зазначає, що по даній справі збіг строк позовної давності, адже позивач довідався про порушення свого права з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 р. у справі № 2-6051/06, тобто ще у травні 2007р.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП "Документообіг господарських судів", 06.06.2017р. справу за № 914/397/17 розподілено до розгляду судді - доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_4, б/н від 26.05.2017р. прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.06.2017р.

На адресу канцелярії суду надійшов від відповідача 1 відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третьою особою 1 подано заперечення на апеляційну скаргу, в якому остання просить рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, від представника третьої особи 1 подане клопотання про розгляд справи за відсутності ОСОБА_6

20.06.2017 р. від третьої особи 2 на адресу канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю ОСОБА_7.

Відповідач 3 подав через канцелярію суду заперечення на апеляційну скаргу від 19.06.2017р. б/н, в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На адресу суду від позивача, відповідача 1, відповідача 3 та третіх осіб 1,2 поступило клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду у зв'язку з не сплатою скаржником судового збору. Колегія суддів, порадившись на місці, відмовила у задоволенні поданого клопотання, оскільки судовою колегією враховуючи майновий стан сторони, винесено ухвалу від 07.06.2017р., якою прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_4 б/н від 26.05.2017р. до провадження та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у даній справі.

В судове засідання 26.06.2017 р. прибули представники позивача та відповідача 3, які надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач 1,2 та треті особи 1,2 участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників відповідача 1,2 та третіх осіб 1,2.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 26.06.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

26.06.2017р об 10:50 на адресу канцелярії суду від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку із неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника ОСОБА_4 Колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що подане клопотання не було розглянуте та прийняте до розгляду у зв'язку із подання останнього після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні від 26.06.2016р..

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 3, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, загальними зборами засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан Беркут" 13.06.2003 року прийнято рішення про прийняття ОСОБА_5 до складу засновників Товариства в розмірі частки 95,694%, що становить 717 709,00 грн., за умови, що ОСОБА_5 стане повноправним власником даної частки з моменту нотаріального посвідчення відповідних змін до статуту до установчого договору Товариства.

18 червня 2003 року, на виконання рішення зборів засновників ТзОВ "Ресторан "Беркут" від 13.06.2003р., оформлено угоду про внесення змін та доповнень до установчого договору та змін та доповнень до статуту, яка посвідчена приватним нотаріусом і зареєстрована в реєстрі за № 2943, 2946, 2947.

Рішенням загальних зборів учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" 22.10.2003 року, прийнято рішення збільшити розмір статутного капіталу до 1 200 000,00 грн., у зв'язку з цим визначені частки:

ОСОБА_5 - 1 167 709,00 грн., що становило 97,3091% статутного капіталу; ОСОБА_8 - 32 291,00 грн., що становило 2,6909% статутного капіталу.

Вказані зміни та доповнення до Статуту ТзОВ "Ресторан "Беркут" зареєстровані Управлінням промисловості та підприємництва Львівської міської ради, номер запису 1389-ф.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006р. по справі №2-6051/06 право власності на частку в розмірі 95,694% у статутному фонді ТзОВ "Ресторан "Беркут" визнано за ОСОБА_4 При цьому, з моменту набуття ОСОБА_4 права власності на частку в статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" він не здійснював вступ у товариство, загальними зборами учасників товариства не приймалося рішення із вказаного питання. Крім того, відомості про зміни у складі учасників ТзОВ не вносились до Єдиного державного реєстру, а тому починаючи із 18 червня 2003 року до складу учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" незмінно входили ОСОБА_5 та ОСОБА_8

24.10.2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено договір уступки права вимоги. Згідно п. 1 договору, первинний кредитор (ОСОБА_4.) поступається новим кредиторам (ОСОБА_5 та ОСОБА_8.) правами вимоги на передачу до ТзОВ "Ресторан "Беркут" набутої первинним кредитором на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від 13.11.2006р. по справі №2-6051/06 про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 щодо визнання за ним права власності на частку в розмірі 95,694% у статутному фонді ТзОВ "Ресторан "Беркут" та на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 19.10.2010 р. про прийняття відмови ОСОБА_4 від позову до ТзОВ "Ресторан "Беркут" про визнання недійсними рішення зборів учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут" від 22.10.2003р. (яке оформлене протоколом №8), змін та доповнень до статуту ТзОВ "Ресторан "Беркут", скасування державної реєстрації змін та доповнень до статуту ТзОВ "Ресторан "Беркут" по справі №4/25. Як вбачається з тексту даного договору, відмовившись від позову ОСОБА_4 фактично визнає, що законним власником частки в розмірі 95,694% у статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" є і залишається ОСОБА_5

Пунктом 3 договору передбачено, що з моменту відступлення права вимоги за цим договором, до нових кредиторів переходять всі права та обов'язки первинного кредитора щодо набутої первинним кредитором на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.11.2006р. по справі №2-6051/06 власності на частку в розмірі 95,694% у статутному фонді ТзОВ "Ресторан "Беркут". З цієї дати первинний кредитор втрачає всі права та обов'язки щодо частки в розмірі 95,694% у статутному фонді ТзОВ "Ресторан "Беркут" як особисто, так і через створені чи набуті ним суб'єкти підприємницької діяльності. Відповідно до п.4 договору, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами.

Крім того, 24 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та директором ТзОВ "Ресторан "Беркут" ОСОБА_3 укладено угоду про припинення зобов'язань, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006р. по справі №2-6051/06.

Пунктом 1 вказаної угоди передбачено, що ОСОБА_4 визнає та підтверджує, що згідно заяви, яку він подає до Господарського суду Львівської області по справі №4/25 та після підписання договору уступки права вимоги з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від 24.10.2011р. частка в статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" в розмірі 95,694% належить ОСОБА_5 ОСОБА_4 немає жодних майнових, корпоративних та грошових вимог до ТзОВ "Ресторан "Беркут" та ОСОБА_5

Відповідно до п. 2 угоди, у зв'язку з підписанням договору уступки права вимоги, вимоги ОСОБА_4 до ТзОВ "Ресторан "Беркут" та ОСОБА_5 втратили будь-які майнові, корпоративні та грошові вимоги, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006р. ОСОБА_4 констатує та підтверджує, що жодних інших майнових, корпоративних та грошових вимог, що випливають із зазначеного рішення немає.

Відтак, на підставі укладених угод від 24.10.2011 року ОСОБА_5 набуто право власності на частку в розмірі 95,694% статутного капіталу ТзОВ "Ресторан "Беркут".

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у вересні 2016 року на загальних зборах ТзОВ "Ресторан "Беркут" прийнято рішення про збільшення розміру статутного капіталу до 6 200 000,00 грн., а також про включення до складу учасників товариства нового учасника ОСОБА_7, та здійснено перерозподіл часток учасників в статутному капіталі. В результаті перерозподілу часток розмір частки ОСОБА_5 у статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" в грошовому еквіваленті залишився 1 167 460 грн., що в процентному співвідношенні становить 18,83 %, ОСОБА_7 - 4 950 080,00 грн. - 79,84%, ОСОБА_6 82 460,00 грн. - 1,33%.

Згідно договору уступки права вимоги від 24.10.2011р. та угоди про припинення зобов'язань, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006р. по справі №2-6051/06 від 24 жовтня 2011 р., ОСОБА_4 відступлено право власності на частку в ТзОВ "Ресторан "Беркут" до ОСОБА_5 та беручи до уваги здійснений перерозподіл часток у статутному капіталі товариства та дані, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцевим господарським судом правомірно встановлено, що ОСОБА_5 є власником частки у ТзОВ "Ресторан "Беркут", що становить 18,83%, а в грошовому виразі - 1 167 460,00 грн.

Як вбачається з позовних вимог, ОСОБА_4 25.03.2016 року виготовлено витяг з протоколу №1/2016 зборів засновників ТзОВ "Ресторан "Беркут". Як вбачається з зазначеного протоколу ОСОБА_5 виключено з числа учасників товариства, включено ОСОБА_4 до складу учасників товариства, звільнено директора товариства та здійснено перерозподіл часток. Вищенаведене, зумовили звернення ОСОБА_5 до суду із позовом про визнання права власності на частку в статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут".

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до статті 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України "Про господарські товариства" товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Частиною 1 ст. 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до вимог закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право:

а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом;

б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

в) вийти в установленому порядку з товариства;

г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів;

д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 147 ЦК України, учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Суд звертає увагу, що з вищенаведеної норми закону вбачається, що лише у разі продажу частки інші учасники товариства наділені переважним правом щодо її купівлі, проте будь-яких обмежень щодо відступлення частки товариства у інший спосіб відмінній від її продажу положення ст. 147 ЦК України не містять.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" від 25.02.2016р. № 4 передбачено, що право власності на частку в статутному капіталі ТОВ або ТДВ у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін (стаття 363 ЦК України). Набуття права власності на частку в статутному капіталі надає третій особі право на вступ до ТОВ. Право участі у ТОВ або ТДВ є особистим немайновим правом, а отже, автоматичного набуття статусу учасника товариства у зв'язку з набуттям третьою особою права власності на частку в статутному капіталі не відбувається. Право безпосередньої участі у ТОВ або ТДВ третя особа набуває тільки з моменту вступу до товариства, що має бути підтверджено відповідним рішенням загальних зборів учасників товариства. Закон не пов'язує момент виникнення права участі у ТОВ або ТДВ з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі учасників ТОВ або ТДВ. Водночас згідно з положеннями статті 89 ЦК України відомості про зміни у складі учасників ТОВ або ТДВ підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру. Правові наслідки наявності або відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному реєстрі визначено статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції правомірно встановив, що ОСОБА_4 міг вільно розпоряджатися належною йому часткою у статутному капіталі товариства, до моменту укладення договору уступки права вимоги від 24.10.2011 р. та угоди про припинення зобов'язань, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006р. по справі №2-6051/06, адже жодних обмежень щодо здійснення такого відступлення законом не встановлено. ОСОБА_4 розпорядився своєю часткою здійснивши її відступлення на законних підставах на ОСОБА_5, який і є власником частки у статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут". Крім того, як вбачається з матеріалів справи, стороною не доведене в порядку ст. 33 ГПК України, наявність належних та допустимих доказів, які би спростовували зазначене.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як правомірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення права власності на належну йому частку у статутному капіталі товариства. Відтак, ОСОБА_4 не набув права участі в товаристві та у нього відсутні права учасника такого товариства, що передбачені Законом України "Про господарські товариства", оскільки витяг із протоколу №1/2016 від 25.03.2016 року зборів засновників ТзОВ "Ресторан "Беркут" не може свідчити про порушення прав позивача, а тому наявність такого протоколу не породжує жодних прав та обов'язків для діючих учасників ТзОВ "Ресторан "Беркут".

Також, необхідно зазначити, що із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.10.2016р. за №22315694, вбачається, що засновником ТзОВ "Ресторан "Беркут" із часткою у розмірі 18,83%, що в грошовому виразі становить 1 167 460,00 грн. є ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - витяг) - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Згідно з п. 8 ч. 2. ст. 9 зазначеного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб як перелік засновників (учасників) юридичної особи: прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), дата народження, країна громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серія та номер паспорта, якщо засновник - фізична особа; найменування, країна резидентства, місцезнаходження та ідентифікаційний код, якщо засновник - юридична особа; відмітка про закінчення повноважень засновника громадського формування у зв'язку з державною реєстрацією.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги позивача є передчасними та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо твердження апелянта, що в рішенні, яке набрало законної сили по справі № 914/1905/15 встановлений преюдиційний факт, а саме: встановлено, що ОСОБА_4 з 10.06.2003 р. є власником частки у статутному капіталі ТОВ «Ресторан «Беркут» у розмірі 95, 694%, необхідно зазначити наступне.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2015р. по справі №914/1905/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2016р., визнано недійсною заяву про вихід ОСОБА_4 зі складу учасників ТОВ "Ресторан "Беркут" від 28.08.2008р., визнано недійсним рішення зборів учасників ТОВ "Ресторан "Беркут" від 28.08.2008р., оформленого протоколом б/н від 28.08.2008р., а також визнано недійсним рішення зборів учасників ТОВ "Ресторан "Беркут" від 03.02.2015р., оформленого протоколом №2.

В даній постанові Львівським апеляційним господарським судом досліджувались підстави набуття ОСОБА_4 права власності на частку в статутному капіталі ТзОВ "Ресторан "Беркут" у 2003 році, законність вчинення 28.08.2008р. ОСОБА_3 одностороннього правочину - подання заяви про вихід з числа засновників товариства за ОСОБА_4 і встановивши факт недійсності заяви від 28.08.2008р. про вихід ОСОБА_4 та передачі його частки у розмірі 95,694%, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимоги позивача у цій справі - ОСОБА_4 стосовно визнання недійсними і рішень загальних зборів, які були предметом розгляду у цій справі - від 28.08.2008р. та від 03.02.2015р. з підстав не повідомлення про їх скликання учасника товариства - ОСОБА_4 та відсутністю кворуму.

Однак, необхідно зазначити, що при розгляді зазначеної справи, враховуючи заявлені позовні вимоги, судом не встановлено будь-якої преюдиційності щодо обставин, які мали місце у 2011 році - зокрема, щодо укладення договору уступки права вимоги від 24.10.2011р. та угоди від 24.10.2011р. про припинення зобов"язань, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006р. №2-6051/06.

Щодо тверджень скаржника, що останнім не було підписано такі угоди, колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки такі заперечення не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо зауваження ОСОБА_4 про те, що господарським судом Тернопільської області ніколи не розглядалась справа №2-6051/06, що підтверджено довідкою відповідного суду №876/16 від 23.06.2016р. (долучено до матеріалів справи), то слід вказати, що в угоді про припинення зобов'язань від 24.10.2011р. є посилання на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13.11.2006р. №2-6051/06, повний текст якого міститься в матеріалах справи, а не на рішення господарського суду Тернопільської області. За таких обставин, враховуючи також і дані ЄДРЮОФОП станом на день винесення рішення по справі, про що вже зазначалось вище, колегія суддів погоджується з висновком суду, що дані твердження є не обґрунтованими.

Щодо стверджень скаржника, що по даній справі збіг строк позовної давності, адже позивач довідався про порушення свого права з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 р. у справі № 2-6051/06, тобто ще у травні 2007р, судова колегія вбачає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами 1,2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (ст.257ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 100 Цивільного кодексу України право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може передаватися іншій особі. Види особистих немайнових прав визначені статтею 270 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Необхідно зазначити, що в роз'ясненнях, які були надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р., в яких, зокрема, зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову зважаючи на його безпідставність, тобто недоведеність порушеного права позивача, суд відмовляє у задоволенні вказаної заяви відповідача-2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог.

Оскільки позивачем не доведено порушення його прав, за захистом яких він звернулися до суду, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, про необхідність відмовити у задоволенні позову зважаючи на його безпідставність. Отже, заява відповідача-2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог не застосовується.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає відмову в задоволенні позовних вимог правомірною, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

За визначенням ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2017р. задоволено клопотання відповідача 2, щодо відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Тому, колегія суддів вважає за необхідне покласти на відповідача 2 судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області в апеляційному порядку, оскільки скаржником не подано суду належних доказів сплати судового збору в частині щодо зарахування останнього до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляц3ійний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 11.05.2017 року в справі за номером 914/397/17 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_4, б/н від 26.05.2017р. (вх. № 01-05/2608/17 від 06.06.17) залишити без задоволення.

3. Стягнути з ОСОБА_4 (46003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі м.Львова, код 38007620, банк одержувача ГУДКУ у Львівській області, код банку 825014, рахунок №2006) 19263, 20 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 30.06.2017р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.