ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Справа № 923/771/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Бондар С.В. і Селіваненко В.П.

розглянув касаційну скаргу Державної Азовської морської екологічної інспекції, м. Генічеськ,

на рішення господарського суду Херсонської області від 18.10.2016

та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2017

у справі № 923/771/16

за позовом Державної Азовської морської екологічної інспекції (далі - Інспекція), м. Генічеськ,

до комунального підприємства "КОМУНСЕРВІС" Щасливцевської сільської ради (далі - Підприємство), с. Щасливцеве Херсонської області,

про стягнення 1 389 897,48 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Лебедєва Н.В. предст. (дов. від 04.01.2017)

відповідача - Коновалов О.Б. керівник, Бекіров Р.Д. предст. (дов. від 26.06.2017)

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Інспекція звернулася до господарського суду Херсонської області з позовом до Підприємства про стягнення 1 389 897,48 грн. завданої шкоди, внаслідок самовільного користування відповідачем водними ресурсами без дозволу на спеціальне водокористування.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 18.10.2016 у справі № 923/771/16 (суддя Нікітенко С.В.) у задоволенні позову відмовлено, з посиланням, зокрема на те, що наявність у відповідача спеціального дозволу і права на спеціальне водокористування, яке не було припинено, виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності до відповідача у формі стягнення збитків.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 (судді Будішевська Л.О. - головуючий, Мишкіна М.А., Таран С.В.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін, проте з тих мотивів, що відповідачем було вжито необхідних заходів для своєчасного отримання дозволу на спеціальне водокористування, відповідно, у діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Інспекція просить судові акти попередніх інстанцій зі справи скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову. Скаргу мотивовано порушенням судами попередніх інстанцій у прийнятті судових актів норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що:

- Підприємство використовує підземну воду (водний об'єкт) для задоволення господарсько-питних потреб населення с. Щасливцеве, с. Генічеська Гірка, с. Приозерне Херсонської області;

- право Підприємства на здійснення централізованого водопостачання та водовідведення підтверджується ліцензією, виданою Херсонською обласною державною адміністрацією (терміном дії з 06.04.2012 по 05.04.2017);

- на балансі відповідача перебувають артезіанські свердловини №№ 7-657, 7-484, 7-485, 7-490, 7-665, 7-666, 7-486, 7-478, 7-594, 7-625, що підтверджується даними, наявними у матеріалах справи;

- право Підприємства на здійснення спеціального водокористування виникло на підставі дозволу на спеціальне водокористування № Укр 6511-ХРС, який виданий Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Херсонській області 24.11.2010, і термін дії якого встановлений до 01.10.2013;

- 30.12.2013 Підприємство отримало новий дозвіл на спеціальне водокористування № Укр 7.16.Хрс, терміном дії з 30.12.2013 до 01.01.2017;

- в період часу з 01.10.2013 по 30.12.2013 відповідачем забрано 28227 м.куб. підземної води.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що:

- відповідно до наказу Державної Азовської морської екологічної інспекції від 16.10.2013 № 374 "Про проведення планового заходу" Інспекцією проведено планову перевірку Підприємства на предмет додержання вимог природоохоронного законодавства України;

- зазначену перевірку проведено у період з 11.11.13 по 29.11.13, за результатами якої складено акт № 63 перевірки дотримання природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами Підприємством;

- 21.11.2013 Інспекцією складено протокол про адміністративне правопорушення № 007275, яким зафіксовано порушення посадовою особою Підприємства, зокрема приписів статті 44 Водного кодексу України, а саме здійснення самовільного водокористування без спеціального дозволу;

- за виявлені порушення позивачем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 21.11.2013 № 817/007275, відповідно до якої директора Підприємства притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене, у тому числі, приписами статей 47, 48 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1530,00 грн., який відповідач сплатив;

- позивачем на адресу відповідача направлено розрахунок розміру збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів без дозволу на спеціальне водокористування та претензію від 13.02.2015 № 4 з пропозицією добровільно відшкодувати шкоду, заподіяну Державі внаслідок порушення статей 44, 49 Водного кодексу України, статті 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища";

- відповідачем визначену позивачем суму завданої шкоди добровільно не сплачено.

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що Підприємство двічі: 19.08.2013 та 13.10.2013 зверталося до Державної служби геології та надр України для погодження обґрунтування потреби у воді для отримання дозволу на спецводокористування, проте лише 18.12.2013 зазначеною Службою було надано Підприємству відповідь щодо погодження умов водокористування.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача 1 389 897,48 грн. завданої шкоди, внаслідок самовільного користування водними ресурсами без дозволу на спеціальне водокористування.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів.

Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України.

В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Статтею 1 Водного кодексу України визначено термін "водокористування" - це використання вод (водних об'єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об'єктів);

Згідно з частинами першою та другою статті 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.

Відповідно до статті 49 Водного кодексу України (у редакції чинній станом на час здійснення відповідачем звернення за відповідними погодженням та дозволом) спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу.

Дозвіл на спеціальне водокористування видається:

Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями - у разі використання води водних об'єктів загальнодержавного значення;

органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за погодженням із Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями - у разі використання води водних об'єктів місцевого значення.

Видача дозволу на спеціальне водокористування здійснюється за клопотанням водокористувача з обґрунтуванням потреби у воді, погодженим з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства, - в разі використання поверхневих вод, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, - в разі використання підземних вод та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я, - в разі використання водних об'єктів, віднесених до категорії лікувальних.

Порядок погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування затверджується Кабінетом Міністрів України.

У дозволі на спеціальне водокористування встановлюються ліміт забору води, ліміт використання води та ліміт скидання забруднюючих речовин. У разі настання маловоддя ці ліміти можуть бути зменшені спеціально уповноваженими державними органами без коригування дозволу на спеціальне водокористування.

Спеціальне водокористування є платним.

У 2013 році центральним органом виконавчої влади, що реалізовував державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр була Державна служба геології та надр України (далі - Держгеонадра).

Відповідно до пункту 3 Порядку погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002р. № 321 (у редакції, чинній станом на час звернення відповідача за відповідними погодженням та дозволом) дозволи видаються за клопотанням водокористувачів з обґрунтуванням потреби у воді, яке погоджується:

у разі використання поверхневих вод - з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства, територіальними органами басейнових управлінь водних ресурсів або обласними виробничими управліннями водного господарства і меліорації (далі - органи водного господарства);

у разі використання підземних вод - з Держгеонадрами або дочірніми підприємствами НАК "Надра України" за переліком, який затверджує Мінприроди;

у разі використання водних об'єктів, віднесених до категорії лікувальних, - з МОЗ.

За змістом статті 110 Водного кодексу України порушення водного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, винні, зокрема, у порушенні правил спеціального водокористування.

Відповідно до статті 111 Водного кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Відшкодування збитків, завданих внаслідок порушень водного законодавства, не звільняє винних від збору за спеціальне водокористування, а також від необхідності здійснення заходів щодо ліквідації шкідливих наслідків.

Притягнення винних у порушенні водного законодавства до відповідальності не звільняє їх від обов'язку відшкодування збитків, завданих ними внаслідок порушення водного законодавства.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, а саме майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування деліктної відповідальності необхідною є наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина завдавача шкоди. Причому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок з доведення наявності шкоди, протиправності поведінки заподіювача шкоди, а також причинного зв'язку між такою протиправною поведінкою та шкодою. Водночас на заподіювача шкоди покладається обов'язок щодо доведення відсутності його вини у заподіянні цієї шкоди.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, зокрема, у разі самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)) врегульований Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 за № 389.

Судом апеляційної інстанції у вирішенні спору вірно встановлено, що строк дії дозволу, наданий Підприємству на спеціальне водокористування від 24.11.2010 закінчився станом на 01.10.2013, у зв'язку з чим спеціальне водокористування у період з 01.10.2013 до 30.12.2013 було здійснено відповідачем за відсутності відповідного дозволу.

Так, закінчення строку спеціального водокористування, визначеного пунктом 2 частини першої статті 55 Водного кодексу України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), є однією з підстав для припинення права спеціального водокористування. У цьому випадку згідно з пунктом 2 частини першої статті 56 Водного кодексу України передбачено припинення права спеціального водокористування за рішенням органу, що видав дозвіл на спеціальне водокористування.

При цьому, закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування за відсутності рішення органу, що його видав про припинення права водокористувача на спеціальне водокористування, не позбавляє останнього можливості продовжити строк такого водокористування у встановленому законом порядку. Водночас, дії з використання вод після закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування без його продовження, хоча і за відсутності рішення компетентного органу про припинення права спеціального водокористування, вважаються самовільним водокористуванням (аналогічна позиція викладена у постанові ВГСУ від 12.08.2015 зі справи № 911/5215/14). Зазначене не було враховано у вирішенні спору місцевим господарським судом, яким помилково ототожнено "дозвіл на спеціальне водокористування" з "правом спеціального водокористування".

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем було вжито необхідних заходів для своєчасного отримання дозволу на спеціальне водокористування, відповідно, у діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції Підприємство двічі: 19.08.2013 та 13.10.2013 зверталося до Державної служби геології та надр України для погодження обґрунтування потреби у воді для отримання дозволу на спецводокористування, проте лише 18.12.2013 зазначеною Службою було надано Підприємству відповідь щодо погодження умов водокористування.

Згідно з приписами частини першої статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Таким чином, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об'єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду.

Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов'язків по доказуванню в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Приймаючи додатково подані Підприємством докази, а саме лист Підприємства до голови Державної служби геології та надр України, датований 19.08.2013 вих. № 79, а також копію аркуша 25 Книги вихідної документації за 2011-2015 роки, суд апеляційної інстанції у постанові жодним чином не обґрунтував підстав такого прийняття, як і не вказав, на підставі яких саме доказів він (суд) дійшов висновку про те, що 19.08.2013 Підприємство зверталося до Державної служби геології та надр України для погодження обґрунтування потреби у воді для отримання дозволу на спецводокористування.

При цьому, зазначаючи про те, що Підприємство зверталося до Державної служби геології та надр України також і 13.10.2013 для погодження обґрунтування потреби у воді для отримання дозволу на спецводокористування, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що таке звернення (опрацювання якого підтверджується самою Службою) було здійснено уже після закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування.

Відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За наведених обставин, враховуючи те, що апеляційним господарським судом не досліджені доводи Підприємства в підтвердження неможливості надання додаткових доказів до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього та не зазначено підстав для їх прийняття, постанова апеляційного господарського суду від 02.03.2017 зі справи № 923/771/16 підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Державної Азовської морської екологічної інспекції задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 зі справи № 923/771/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Одеського апеляційного господарського суду.

Суддя В. Палій

Суддя С. Бондар

Суддя В. Селіваненко