ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.06.2017 Справа № 904/5048/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМ.АЙ.КЕЙ.", м. Вишневе, Києво -Святошинський район, Київська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "НОВІС", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 25 700, 00 грн.

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 2803/06 від 28.03.17р.;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № б/н від 04.01.17р.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕМ.АЙ.КЕЙ." (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "НОВІС" (далі - відповідач) на свою користь заборгованість за договором поставки №113 від 10.11.2016р. у розмірі 25 700, 00 грн., судовий збір у розмірі 5 000, 00 грн., а також 5 000,00 грн. витрат на адвокатські послуги.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями позивача на поставку відповідачем неякісного товару.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позов від 24.05.2016 року вказує, що вимоги позивача безпідставні, оскільки товар поставлено у строки, його якість повністю відповідає вимогам договору та чинного законодавства України. Відповідач вважає відсутніми підстави для повернення грошових коштів позивачу, оскільки позивачем не складено акту про приховані недоліки, виявлені в продукції, що передбачено Інструкцією П-7 від 25.04.1966р.

Ухвалою суду від 21.06.2017 року строк вирішення спору продовжено на 15 днів згідно приписів статті 69 ГПК України.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

встановив:

10.11.2016 року між позивачем (замовником) та відповідачем (постачальником) укладено договір поставки №113 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобовязується виготовити, поставити, і передати товар у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти його у власність і оплатити його на умовах, визначених у Договорі (п.1.1 Договору).

Відносини, що виникли між сторонами на підставі зазначеного вище Договору, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Найменування товару: поліетиленова продукція. Повне найменування товару, його опис і характеристика, розмірі, кількість, ціна, строки виготовлення та постачання, та ін. вказуються в заявках, які з моменту підписання сторонами є невідємною частиною Договору (п.п. 1.2, 1.3 Договору)

Відповідно п.2.1 Договору підставою для поставки кожної партії товару є узгоджене постачальником замовлення покупця.

10.11.2014 року позивач звернувся до відповідача з замовленням, у якому просить поставити та передати наступний товар:

- пакет «майка», розміри 45.5 (2х10.5) х 74 х 38см, білого кольору з нанесенням логотипу в кількості 10 тис. шт. за ціною 1 грн. 56 коп. за одиницю з ПДВ;

- пакет «банан», розміри 40х 50х 50см, білого кольору з нанесенням логотипу в кількості 10 тис. шт. за ціною 2грн. 30 коп. за одиницю з ПДВ.

За умовами пункту 3.3 Договору покупець зобов'язаний здійснити оплату за поставлений товар в безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у розмірі 50% від вартості поставленого товару протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту подання заявки на поставку в порядку, передбаченому договором, про що свідчить виставлений рахунок. Остаточний розрахунок за товар здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту передачі постачальником товару покупцеві.

На підставі виставлених відповідачем рахунків (а.с.18-21) позивачем здійснено передплату товару на суму 25 700, 00 грн. (а.с.22-25)

Підписання видаткової накладної покупцем (або його представником) свідчить про приймання ним товару (партії товару) за якістю та кількістю без зауважень. Виклик представника постачальника для складання акту про невідповідність товару якості, кількості обовязковий (п.п.6.4, 6.5 Договору)

12.12.2016 року відповідачем було направлено на адресу позивача замовлений товар, проте позивач, з посиланнями на приписи пунктів 6.4, 6.5 Договору, відмовився від підписання видаткових накладних №3572, 3573.

16.12.2016 року на адресу відповідача направлено лист №1312/01 від 13.12.2016 року, за змістом якого позивач вказує, що отриманий 13 грудня 2016 року від постачальника товар не відповідає вимогам якості, а саме - має нечітке нанесення зображення логотипу та тексту, щільність пакетів не відповідає тій, що вказана у замовленні, а також порушена цілісність пакетів. За викладених обставин позивач зазначає, що товар згідно видаткових накладних № 3572 та № 3573 від 12 грудня 2016 року він прийняти не може, у звязку з чим просить відповідача направити свого представника для складання акту про невідповідність товару якості та його повернення.

Якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів (ч.1 ст. 268 ГК України)

Відповідно до ч.5 ст. 268 Господарського кодексу України у разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми.

27.01.2017 року позивач звернувся до відповідача з претензією про повернення попередньої оплати товару на суму 25 700, 00 грн., з огляду на відсутність поставки відповідачем товару належної якості.

У відповіді на претензію (вих.№0902/1 від 09.02.2017р.) відповідач вимоги позивача щодо повернення оплати товару відхиляє, обґрунтовуючи це тим, що товар був поставлений, а недоліки його якості недоведені, у звязку з чим відповідач вимагає оплату повної вартості товару.

21.02.2017 року позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення-вимогу №2002/01 від 20.02.2017р., згідно якої позивач повідомив відповідача про відмову від договору поставки №113 від 10.11.2016р. та його розірвання, а також повторно вимагає повернути грошові кошти в розмірі 25 700,00 грн.

03.03.2017 року відповідачем надано відповідь на повідомлення-вимогу позивача, згідно якої відповідач вважає вимогу позивача щодо повернення коштів у розмірі 25 700, 00 грн. необґрунтованою з огляду на недоведеність тверджень позивача щодо поставки відповідачем дефектного товару.

За викладених обставин, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми 25 700, 00 грн.

На час розгляду спору відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати спірної суми заборгованості.

Положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України)

Відповідно до приписів частини 1, 2 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2 ст. 689 ЦК України)

Згідно експрес-накладної №9 від 22.12.2016р. (а.с.110) позивачем повернуто товар, поставлений відповідачем, а представником відповідача прийнято вказаний товар.

Положеннями частини 2 статті 673 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

З огляду на викладене, враховуючи прийняття відповідачем повернутого позивачем товару, заперечення відповідача щодо необхідності складення акту про приховані недоліки, виявлені в продукції, в порядку приписів Інструкції П-7 від 25.04.1966р., відхиляються судом, в той час як вимоги позивача щодо повернення попередньої оплати товару підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно експрес-накладної №4157 від 12.12.16р. відповідачем здійснено поставку товару вагою 337 кг. (а.с.89), проте позивачем здійснено повернення товару за експрес-накладною №9 від 22.12.2016 року вагою 336 кг. (а.с.132).

Таким чином, різниця між поставленим та повернутим товаром становить 1кг, вартість якого, враховуючи дані бухгалтерської довідки ТОВ ТБ «Новіс» від 12.12.2016 року, становить 32, 20 грн.

27.02.2017 року за експрес-накладною № відповідачем здійснено поставку позивачу товару вагою 168 кг. на суму 12 406, 00 грн.

Враховуючи викладене, та з огляду на те, що позивачем здійснено оплату товару у розмірі 25 700, 00 грн., сума, що підлягає поверненню позивачу, становить 13 261, 80 грн. (25 700, 00 грн. 12 438, 20 грн.)

Відповідно до вимог частин 1 і 7 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів; одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Викладене є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України сплата судового збору покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 5 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення витрат на адвокатські послуги, суд виходить із основоположного принципу цивільного права - принципу свободи договору. Позивач має право на свій розсуд оцінити вартість послуг адвоката, навіть у розмірі ціни позову.

Між тим, стягнення з відповідача вартості послуг адвоката по-суті є оплатою відповідачем наданих позивачеві послуг з правової допомоги. І в цьому аспекті оцінка вартості послуг позивачем не має беззаперечного статусу.

Право на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення ст.ст. 42, 43 ГПК України стосовно рівності сторін є гарантією захисту прав, у даному випадку відповідача, від покладення на нього обов'язку відшкодування необґрунтованої вартості послуг адвоката внаслідок різних причин, зокрема, помилки позивача в оцінці вартості таких послуг, отримання і оплата позивачем послуг, що не були необхідні для розгляду даної справи або ж навіть навмисного завищення позивачем та адвокатом вартості таких послуг з метою отримання неправомірної вигоди за рахунок відповідача.

Завданням суду при розгляді справи не є оцінка вищевказаних причин чи підстав, або оцінка якості роботи адвоката, а є визначення обґрунтованого і адекватного розміру грошової суми, що підлягає стягненню з відповідача за надані позивачеві послуги.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем до матеріалів справи надані адвокатський контракт №524 від 03.02.2017р., рахунок №1/1/524 від 28.03.2017р., платіжне доручення №5857 від 06.04.17р. про сплату позивачем послуг адвоката на суму 5 000,00 грн., копія свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю №3531 від 27.11.2008р.

Відповідно до п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на невисоку складність юридичної кваліфікації правовідносин, суд вважає, що витрати по оплаті послуг адвоката в розмірі 5 000,00 грн. є необґрунтовано завищеними, а тому розмір відповідних витрат підлягає обмеженню сумою 2 000,00 грн.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати на адвокатські послуги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За викладених обставин, суд задовольняє вимоги позивача в частині стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката у розмірі 1 032, 04 грн., тоді як в решті витрат позивача на адвокатські послуги відмовляється судом.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "НОВІС" (49051, м. Дніпро, вул. Журналістів, 9А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМ.АЙ.КЕЙ." (08132, Київська область, Києво-Святошенський р-н, м.Вишневе, вул. Машинобудівників, буд. 17; ) суму 13 261, 80 грн. заборгованості, 825, 63 грн. витрат по сплаті судового збору, 1 032, 04 грн. витрат на адвокатські послуги.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повне рішення складено 30.06.2017