ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа № 922/439/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Медуниця О.Є.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 30.12.2015)

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка, Вовчанський район, Харківська область (вх. №1523 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 у справі № 922/439/17

за позовом Приватного підприємства "НП-Трейдінг", м. Чугуїв, Харківська область

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка, Вовчанський район, Харківська область

про стягнення 588341,66 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Приватне підприємство "НП-Трейдінг" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" про стягнення з відповідача, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, прийнятою ухвалою суду від 20.02.2017, суми боргу за поставлений товар по договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 - 449680,05 грн., штрафу за прострочення оплати понад 60 календарних днів згідно з пунктом 7.2. договору - 134904,01 грн., 5% річних згідно пункту 7.3. договору за 61 день прострочення - 3757,60 грн., підставою нарахування яких є порушення відповідачем договірних зобов'язань за договором поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 по справі № 922/439/17 (суддя Аюпова Р.М.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" на користь Приватного підприємства "НП-Трейдінг" суму основної заборгованості в розмірі 449680,05 грн., штраф в сумі 134904,01 грн., 5% річних в сумі 3757,60 грн. та судові витрати в розмірі 9575,12 грн.

Відповідач із даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 по справі № 922/439/17 скасувати на підставі пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 104 Господарського процесуального кодексу України та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

В якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тим обставинам, що: договір поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 підписано невідомою особою; даний договір поставки було дійсно укладено і саме відповідачем у справі; в даному випадку відсутні підставі для застосування факсимільного відтворення підпису директора при оформленні первинних документів та довіреностей на отримання товару; відсутні специфікації по договору на поставку товару протягом 2015-2016 років. Крім того, відповідач вважає необґрунтованим відхилення судом першої інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для зясування дійсності підпису директора підприємства відповідача на договорі та довіреностях на отримання товару.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.06.2017 о 10:00 год.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 5811 від 02.06.2017), в якому вважає, що апеляційна скарга відповідача не містить доказів порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі норм матеріального та процесуального права, судом досліджені всі обставини, які мають значення для справи, а встановленим обставинам надана належна правова кваліфікація. З цих підстав позивач просить рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 по справі № 922/439/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Представник відповідача (заявника апеляційної скарги) в судове засідання 08.06.2017 не з'явився, але 07.06.2017 через канцелярію суду надав клопотання (вх. № 5975), в якому просив розгляд справи відкласти на іншу дату, в зв'язку з тим, що уповноважений представник скаржника не має можливості прибути у судове засідання по розгляду апеляційної скарги ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України", так як братиме участь у розгляді іншої справи, що призначена до слухання 08.06.2017 о 9:50 год. у Харківському апеляційному адміністративному суді. Інших представників відповідач не має.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 клопотання представника відповідача (вх. № 5975 від 07.06.2017) про відкладення розгляду справи задоволено. Розгляд справи відкладено на 22.06.2017 о 10:30 год.

Відповідач в судове засідання 22.06.2017 свого представника не направив, проте 22.06.2016 через канцелярію суду апеляційної інстанції знову надав клопотання (вх. № 6687), в якому просить розгляд справи відкласти, у звязку з тим, що уповноважений представник ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України" знаходиться на лікарняному і не має можливості прибути в судове засідання. Інших представників та фахівців, які б могли бути присутніми у судовому засіданні у підприємства відповідача немає.

Згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські справи на підставі Конституції України, Господарського процесуального кодексу.

У відповідності до статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість відкладення розгляду справи за умови наведення обставин, які перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні, але можуть бути усунуті до наступного судового засідання.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте наведені відповідачем обставини в даному випадку є такими, що не перешкоджають апеляційному розгляду справи в даному судовому засіданні 22.06.2017 по суті.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки в даному випадку неявка представника відповідача в засідання суду апеляційної інстанції 22.06.2017 не перешкоджає перегляду прийнятого у даній справі рішення в апеляційному порядку, а справа може бути розглянута без участі представника відповідача за наведеними у ній матеріалами і наведеними відповідачем в апеляційній скарзі доводами. Додаткових пояснень по суті спору, окрім зазначених в апеляційній скарзі, відповідачем суду апеляційної інстанції не надано. Більш того, колегія суддів зазначає, що відповідачем на підтвердження перебування представника ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України" ОСОБА_2 на лікарняному, не надано жодних доказів.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції прийнято до уваги, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи те, що розгляд справи судом апеляційної інстанції вже відкладався і саме за аналогічним клопотанням відповідача, надаючи йому можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подати докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів, враховуючи обмежені процесуальні строки апеляційного розгляду справи, встановлені статтею 102 Господарського процесуального кодексу України, а також відсутність клопотань з боку сторін спору щодо продовження цього строку, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши уповноваженого представника позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (вх. №1523 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 у справі № 922/439/17 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних правових підстав та фактичних обставин справи.

Як свідчать матеріали справи, 02.06.2014 між Приватним підприємством "НП-Трейдінг" (позивач, постачальник) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук" (відповідач, покупець) був підписаний та скріплений печатками підприємств договір поставки № 02-06/14-1 (далі - Договір).

Відповідно до умов цього Договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар (паливно-мастильні матеріали), а покупець зобов'язався прийняти та своєчасно оплатити вартість кожної партії товару на поточний рахунок постачальника у день поставки.

Як вказує позивач, він, на виконання умов Договору, протягом періоду з 25.06.2016 по 05.09.2016 поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2068942,19 грн., що підтвердив видатковими накладними, товарно-транспортними, податковими накладними та довіреностями на отримання товару, додавши їх до позовної заяви. Однак відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав в повному обсязі, внаслідок чого заборгованість відповідача склала 449680,05 грн.

15.12.2016 позивач на адресу відповідача направив претензію з вимогою сплатити заборгованість за спірним договором поставки в сумі 449680,05 грн. та акт звірки взаєморозрахунків для підписання, але відповідач на претензію не відповів, акт не підписав та заборгованість перед позивачем не погасив.

Вказане стало підставою для звернення позивача до Господарського суду Харківської області за захистом свої порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судовими доказами, за визначенням статей 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач протягом всього розгляду справи у суді першої інстанції проти позову заперечував, оскільки вважає недоведеним факт укладення спірного договору з тих підстав, що на його думку спірний Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 підписаний не директором відповідача - ОСОБА_3, а іншою, не відомою йому особою. При цьому, відповідач зазначив, що підпис у Договорі не відповідає дійсному підпису директора господарства, а тому наполягав на необхідності призначення почеркознавчої експертизи.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, судом першої інстанції зясовано, що з моменту укладення між сторонами Договору поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 сторони протягом трьох років здійснювали господарські операції поставки (купівлі-продажу) за цією угодою більше ніж на три мільйони гривень.

Ретельно дослідивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані до позову документальні докази свідчать про схвалення правочину відповідачем, а саме: обумовлений Договором товар був прийнятий уповноваженими представниками відповідача на підставі належним чином оформлених довіреностей без зауважень та заперечень; на виконання даного Договору сторонами підписані товаророзпорядчі документи із зазначенням в них номеру та дати Договору. Крім того, дії сторін (виставлення продавцем рахунків, оплата рахунків покупцем, оплата товару покупцем із посиланням в платіжних дорученнях на Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014) свідчать про те, що фактично Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 є укладеним.

На ці ж самі обставини відносно того, що Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 є неукладеним, відповідач посилається і в апеляційний скарзі.

Проте вказані твердження скаржника колегія суддів апеляційної інстанції також вважає юридично неспроможними і такими, що спростовуються наявними у справі матеріалами, враховуючи наступне.

Частина восьма статті 181 Господарського кодексу України визначає, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно з пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Крім того, правової позиції про недопустимість визначення договору, як неукладеного, за наслідками виконання його сторонами дотримується й Верховний Суд України (постанова від 10.02.2009 у справі №10/33/08).

Матеріалами справи у повній мірі підтверджується те, що позивач та відповідач здійснили фактичні дії щодо виконання Договору № 02-06/14-1 від 02.06.2014 (поставка позивачем обумовленого у Договорі товару, прийняття цього товару відповідачем та часткова оплата його вартості), тобто дії, які свідчать про фактичне виконання цього правочину.

З урахуванням викладеного у суду апеляційної інстанції також відсутні правові підстави вважати Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 неукладеним.

При цьому, колегія суддів враховує, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що презумпція правомірності правочину може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону, а у випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Так, зокрема, згідно з пунктом 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині, пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. При цьому застосування даної статті господарським судом при прийнятті рішення можливе у разі одночасної наявності таких умов: пов'язаність оспорюваного договору з предметом спору та невідповідність (суперечність) вказаного договору законодавству.

Лише у разі спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за цим правочином не повинні здійснюватися, а створені обов'язки не підлягають виконанню.

Сторонами даного спору не надані докази того, що Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 визнавався у встановленому порядку недійсним.

Невідповідність цього правочину вимогам чинного законодавства відповідачем не доведена та судами першої і апеляційної інстанції під час розгляду даної справи також не встановлена.

Правові підстави для висновку про те, що Договір поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014 є неукладеним, на чому наголошує відповідач, судом апеляційної інстанції не встановлені.

Відповідач в апеляційній скарзі не згоден з тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому на вирішення судових експертів відповідачем поставлені питання щодо того чи виконано підпис від імені директора ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН" ОСОБА_4 у договорі поставки № 02-06/14-1 від 02 червня 2014 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? Чи виконано підпис керівника підприємства ОСОБА_5 у довіреностях №358 від 29 серпня 2016 року, № 346 від 22 се року, № 248 від 08 липня 2016 року, № 268 від 18 липня 2016 року, №373 від 05 вересня 2016 року; № 368 від 01 вересня 2016 року власноруч чи з застосуванням факсимільного підпису?

В обґрунтування необхідності призначення почеркознавчої експертизи відповідач послався на те, що в спірному договорі під підписом директора відповідача - ОСОБА_3 стоїть підпис невідомої особи, що ставить під сумнів факт укладення спірного договору.

Однак колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись із зазначеними доводами скаржника, оскільки з урахуванням дійсних обставин справи, правові підстави для призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи у суду першої інстанції були відсутні, враховуючи наступне.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23.03.2012 господарським судам було роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до частини першої статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду (стаття 1 Закону України "Про судову експертизу".

При цьому, невиправдане призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

При дослідженні питання щодо доцільності призначення за даних обставин справи судової почеркознавчої експертизи судом першої інстанції було достеменно встановлено, що низкою юридично значимих дій з боку відповідача, підтверджується схвалення договору поставки № 02-06/14-1 від 02.06.2014, а саме: товар за договором був прийнятий відповідачем; на виконання договору між сторонами підписані товаророзпорядчі документи, в яких зазначені номер та дата саме цього договору; відповідачем здійснені платежі за прийнятий товар з посиланням на договір. Вказане має наслідком необхідність дотримання відповідачем умов цього договору.

Також, судом першої інстанції взято до уваги, те що в пункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Приймаючи до уваги все вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо відхилення клопотання відповідача стосовно призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки встановлення та оцінка фактичних обставин справи обґрунтовано проведена судом першої інстанції самостійно, без призначення експертизи, на якій наполягав відповідач.

Так, оцінивши зміст зазначеного договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджуючись із висновками місцевого господарського суду також вважає, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 265 Господарського кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином в силу статті 265 Господарського кодексу України, статей 655 та 712 Цивільного кодексу України та пункту 1.1. Договору позивач взяв на себе зобовязання передати у власність відповідача товар (паливно-мастильні матеріали), а останній в свою чергу зобов'язався прийняти та своєчасно оплатити вартість кожної партії товару на поточний рахунок постачальника у день поставки.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014. У разі відсутності письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії цього договору, поданої до моменту припинення дії договору, останній вважається продовженим на один календарний рік. Кількість разів продовження дії цього договору є необмеженою (пункт 9.1. Договору).

Оскільки відповідачем не доведено існування письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії спірного договору, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що дія договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 була продовжена, зокрема, на 2016 рік.

Згідно положень статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 2.1. Договору сторони дійшли згоди, що ціна, асортимент, кількість (об'єм) та порядок поставки кожної партії товару погоджується сторонами та відображається у рахунку фактурі, видаткових накладних.

Виходячи з умов пункту 2.1. Договору, судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи відповідача щодо відсутності погодження специфікацій на поставку товару.

Відповідно до пункту 1.3. Договору доказом факту поставки товару є оформлені належним чином видаткові документи (товарно-транспортні накладні та/або видаткові накладні, та/або додаткові угоди до договору, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, та/або акти приймання-передачі товару).

Як свідчать матеріали справи, обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, позивач на виконання умов договору протягом періоду з 25.06.2016 по 05.09.2016 поставив відповідачу товар (паливно-мастильні матеріали) на загальну суму 2068942,19 грн., а відповідач цей товар прийняв згідно видаткових накладних № 6/25-7 від 25.06.2016 (дизельне паливо) у кількості 9,035 м.к. на суму 159618,46 грн., № 7/5-8 від 05.07.2016 (бензин А-92) у кількості 6760 л. на суму 126709,44 грн., № 7/5-7 від 05.07.2016 (бензин А-80) у кількості 9044 л. на суму 163226,11 грн., № 7/9-4 від 09.07.2016 (дизельне паливо) у кількості 18165 л. на суму 316071,00 грн., № 7/18-6 від 18.07.2016 (дизельне паливо) у кількості 15783 л. на суму 274624,20 грн., № 8/22-14 від 22.08.2016 (дизельне паливо) у кількості 9130 л. на суму 158423,76 грн., № 8/22-15 від 22.08.2016 (бензин А-80) у кількості 8991,37 л. на суму 159919,50 грн., № 8/29-8 від 29.08.2016 (дизельне паливо) у кількості 15783 л. на суму 278601,52 грн., № 9/1-12 від 01.09.2016 (бензин А-80) у кількості 3630 л. на суму 66777,48 грн., № 9/1-13 від 01.09.2016 (бензин А-92) у кількості 575 л. на суму 10867,50 грн., № 9/5-10 від 05.09.2016 (бензин АИ-92-К5-Евро Класс В) у кількості 9035 л. на суму 185723,46 грн., № 9/5-9 від 05.09.2016 (дизельне паливо) у кількості 9130 л. на суму 169379,76 грн. Належним чином засвідчені копії зазначених видаткових накладних додані позивачем до позовної заяви.

Повноваження представника відповідача на отримання вищезазначеного товару підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями довіреностей на отримання ТМЦ №221 від 25.06.2016, № 237 від 05.07.2016, № 248 від 08.07.2016, № 268 від 18.07.2016, № 346 від 22.08.2016, № 358 від 29.08.2016, № 368 від 01.09.2016 та № 373 від 05.09.2017, які видані відповідачем та скріплені печаткою ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України". Вказані документи підписані особою, що одержала довіреність (ОСОБА_6В.), а також головним бухгалтером та директором ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України". При цьому, довіреності № 248 від 08.07.2016, № 268 від 18.07.2016, № 346 від 22.08.2016, № 358 від 29.08.2016, № 368 від 01.09.2016 та № 373 від 05.09.2017 підписані з боку директора ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України" за допомогою факсиміле.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1. Договору передбачено обов'язок покупця здійснювати оплату вартості кожної партії товару на поточний рахунок постачальника у день поставки.

Проте, всупереч вимогам Договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 свої зобов'язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар відповідач виконав не в повному обсязі, через що у нього утворилась заборгованість в сумі 449680,05 грн.

Предметом даного судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача зазначеної суми боргу за Договором.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт отримання товару за Договором на суму 2048962,19 грн. та часткову оплату його вартості в розмірі 1619262,14 грн. відповідач в ході всього розгляду справи не спростував.

Доказів на підтвердження оплати суми боргу в розмірі 449680,05 грн. відповідач до матеріалів справи не надав.

Доводи відповідача про те, що у довіреностях на отримання товарно-матеріальних цінностей та видаткових накладних, які містяться в матеріалах справи, підпис керівника "Гонтарівка" IT НААН" здійснено за допомогою факсиміле, вмотивовано відхилені судом першої інстанції, оскільки дійсність спірних довіреностей не ставилась відповідачем під сумнів у судовому порядку, а прийнятий відповідачем за видатковими накладними товар вже був ним частково оплачений.

Поряд з цим, дослідженням змісту та правовою оцінкою товарно-матеріальних цінностей та видаткових накладних колегією суддів апеляційної інстанції також встановлена наявність у них оригінального підпису головного бухгалтера підприємства відповідача, засвідченого печаткою ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України", а на видаткових накладних міститься оригінальний підпис матеріально-відповідальної особи відповідача (завідуючого складом ОСОБА_6В.), який також підтверджений печаткою ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України".

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (стаття 32 Господарського процесуального кодексу України).

В матеріалах справи містяться належним чином оформлені товарно-транспортні накладні на кожну партію поставленого товару (ТТН №НПТ-06/25-7 від 25.06.2016, ТТН № НПТ-07/05-8 від 05.07.2016, ТТН № НПТ-07/05-7 від 05.07.2016, ТТН № НПТ-07/09-4 від 09.07.2016, ТТН № НПТ-07/18-6 від 18.07.2016, ТТН № НПТ-08/22-14 від 22.08.2016, ТТН № НПТ-08/22-15 від 22.08.2016, ТТН № НПТ-08/29-8 від 29.08.2016, ТТН № НПТ-09/01-12 від 01.09.2016, ТТН № НПТ-09/01-13 від 01.09.2016; ТТН № НПТ-09/05-10 від 05.09.2016, ТТН № НПТ-09/05-9 від 05.09.2016.), які містять відмітки та підписи щодо осіб, відповідальних за відпуск товару, його прийняття до перевезення та отримання вантажу у пункті розвантаження. Отримувачем продукції у даних товарно-транспортних накладних зазначено ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН України" (відповідача).

Наявні у справі товарно-транспортні накладні є первинними документами і в силу пункту 1.3. Договору є належними доказами факту поставки товару.

Також, в підтвердження отримання відповідачем продукції, яка була поставлена за Договором, позивач надав належним чином засвідчені копії платіжних доручень № 2891 від 04.07.2016 на суму 100000,00 грн., № 2918 від 08.07.2016 на суму 58618,46 грн., № 2969 від 15.07.2016, № 2990 від 18.07.2016 на суму 50000,00 грн., № 3071 від 26.07.2016 на суму 200000,00 грн., № 3152 від 03.08.2016 на суму 80630,75 грн., № 3278 від 17.08.2016 на суму 70000,00 грн., № 3284 від 19.08.2016 на суму 150000,00 грн., № 3342 від 29.08.2016 на суму 150000,00 грн., 3408 від 07.09.2016 на суму 100000,00 грн., № 3445 від 09.09.2016 на суму 30000,00 грн., № 3487 від 13.09.2016 на суму 150000,00 грн., № 3522 від 16.09.2016 на суму 100000,00 грн., № 3575 від 23.09.2016 на суму 100000,00 грн., № 3602 від 27.09.2016 на суму 40000,00 грн., № 301 від 27.09.2016 на суму 60000,00 грн., № 3713 від 13.10.2016 на суму 30000,00 грн., № 3919 від 18.11.2016 на суму 100000,00 грн., які свідчать про часткову оплату покупцем (відповідачем) продукції в сумі 1619262,14 грн.

В якості підстав для оплати відповідач у платіжних дорученнях № 2891 від 04.07.2016 та № 2918 від 08.07.2016 зазначив рахунок № 6/25-1 від 25.06.2016, який був виставлений позивачем за Договором № 02-06/14-01 від 02.06.2014. У всіх інших платіжках у графі призначення платежу зазначено: плата за ПММ згідно Договору № 02-06/14-01 від 02.06.2014.

Вищезазначені обставини в їх сукупності свідчать про те, що додані до позову довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей та видаткові накладні в силу статті 34 Господарського процесуального кодексу України є належними та допустимими доказами в підтвердження факту отримання відповідачем товару за Договором у заявленому обсязі.

Отже, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості за Договором поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 в розмірі 449680,05 грн. колегія суддів вважає законними та обґрунтованими.

Відповідач не довів суду апеляційної інстанції той факт, що у нього відсутнє зобовязання перед позивачем стосовно сплати вартості отриманого товару у спірний період по Договору в розмірі 449680,05 грн.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували розмір заявленої до стягнення заборгованості.

Згідно статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У пункті 7.2. Договору сторонами передбачено, що у випадку прострочення оплати поставленого товару понад шістдесят календарних днів - покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості неоплаченого товару.

Враховуючи те, що з моменту проведення останньої оплати вартості отриманого товару (16.11.2016) відповідач будь-яких платежів в погашення заборгованості за Договором не здійснював, тому позивач за прострочення оплати поставленого товару понад шістдесят календарних днів на підставі пункту 7.2. Договору нарахував і заявив до стягнення з покупця штраф у розмірі 30% від вартості неоплаченого товару, який згідно розрахунку становить 134904,01 грн.

З огляду на встановлену сторонами у Договорі відповідальність за таке порушення виконання його умов, а також беручи до уваги факт прострочення відповідачем строку здійснення оплати за отриману продукцію, який підтверджується матеріалами справи, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу в сумі 134904,01 грн.

Розрахунок штрафу перевірено судами обох інстанції і встановлено, що він є арифметично вірним.

Поряд з цим, позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 5 % процентів річних у розмірі 3757,60 грн., які обґрунтовані ним пунктом 7.3. Договору та статтею 625 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з пунктом 7.3. Договору встановлено, що у випадку прострочення виконання зобов'язань з оплати товару, якщо відстрочка не передбачена відповідною додатковою угодою, покупець зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 (два) проценти від суми боргу за кожний день прострочення платежу, що є обрахованими за кожен день прострочення процентами річних, які збільшені, порівняно з розміром, встановленим у статті 625 Цивільного кодексу України, на підставі частини 2 цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної норми дає підстави колегії суддів дійти висновку, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим, згідно з положеннями статті 549 Цивільного кодексу України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобовязання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі № 3-31гс14.

Таким чином, сума 3757,60 грн. фактично є пенею, а не річними, як помилково зазначає позивач.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок зазначеної частини вимог, колегія суддів дійшла висновку, що позов в цій частині не може бути задоволено, враховуючи наступне.

Статтею 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України (сплата неустойки).

Частина перша статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" містяться розяснення наступного змісту: з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи приписи законодавства, умови пункту 7.3. Договору щодо нарахування відсотків річних в сумі 3757,60 грн., які фактично є пенею, та вищевказані розяснення суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем взагалі не визначено період часу, протягом якого, на його думку, мало місце невиконання грошового зобов'язання з боку відповідача. При цьому, вимога про стягнення інфляційних втрат відповідно до згаданого пункту 7.3. Договору та статті 625 Цивільного кодексу України позивачем також не заявлялась.

Приймаючи до уваги те, що позивачем у розрахунку зазначеної суми не був визначений період нарахування пені, і суд не має права виходити за межі визначеного позивачем періоду часу або самостійно його визначати, а вимога про стягнення з відповідача саме пені позивачем не заявлялась, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позов в частині вимог по стягненню з відповідача 5 % річних 3757,60 грн. задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Неповне зясування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до передчасних висновків про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5% річних у сумі 3757,60 грн., тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема: скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Судові витрати підлягають розподілу з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктом 1 частини першої статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка, Вовчанський район, Харківська область задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 у справі № 922/439/17 в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 5% річних у сумі 3757,60 грн. скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні зазначеної частини позовних вимог відмовити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2017 у справі № 922/439/17 в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в сумі 9575,12 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким здійснити новий розподіл судових витрат по справі.

Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (62570, Харківська область, Вовчанський район, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, буд. 102, ) на користь Приватного підприємства "НП-Трейдінг" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 7, ) витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 8768,76 грн.

Стягнути з Приватного підприємства "НП-Трейдінг" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 7, ) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (62570, Харківська область, Вовчанський район, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, буд. 102, ) 62,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Медуниця О.Є.