КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа № 910/2661/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників сторін: представники сторін у судове засідання не з'явилися;

Розглянувши у відкритому судому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод" на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/2661/17 (суддя Головіна К.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Білорусь", с. Бурівка, Городнянський р-н, Чернігівська обл.

до публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод", м. Київ

про стягнення 119 000,42 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Білорусь» (надалі-позивач/ТОВ «Білорусь» ) звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод" (надалі- відповідач/ПАТ «Чернігівський молокозавод») про стягнення заборгованості в розмірі 119 000,42 грн., з яких: основана заборгованість у сумі 66 784,95 грн., пеня у сумі 48 045,54 грн. та 3% річних у сумі 4 169,93 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 114ТП від 16.08.2014 в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленої позивачем продукції, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/2661/17 (суддя Головіна К.І.) позовні вимоги ТОВ "Білорусь" до ПАТ "Чернігівський молокозавод" про стягнення 119 000,42 грн. задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Чернігівський молокозавод" на користь ТОВ "Білорусь" основну заборгованість у сумі 66 784,95 грн., пеню у сумі 47 666, 76 грн., 3% річних у сумі 4 169, 93 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано доведеністю позовних вимог. У решті позову суд відмовив через помилковість здійсненого позивачем розрахунку пені.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 173, 174, 193, 202 231, 232, 265, Господарського кодексу України, ст.ст., 530, 549, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 32,-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, публічне акціонерне товариство "Чернігівський молокозавод" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/2661/17 прийнято до провадження апеляційну скаргу ПАТ "Чернігівський молокозавод" на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/2661/17 та призначено її розгляд на 08.06.2017.

08.06.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ПАТ "Чернігівський молокозавод" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 розгляд апеляційної скарги ПАТ "Чернігівський молокозавод" на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/2661/17 відкладено на 22.06.2017.

Встановлено, що представники сторін у судове засідання не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники сторін не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, та виходячи з того, що явка ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 та від 08.06.2017 таких представників не визнавалася обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги ПАТ «"Чернігівський молокозавод" за відсутності представників сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд зобов'язаний перевірити законність і обґрунтованість також і тієї частини рішення, яка не викликає заперечень особи, яка подала апеляційну скаргу.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2014 між ТОВ "Білорусь" , як продавцем та ПАТ "Чернігівський молокозавод", як покупем був укладений договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 114ТП (надалі - договір).

Відповідно до п. 1. 1 договору продавець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97 (дала - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар.

Пунктом 3.2.1 договору встановлений обов'язок покупця в порядку та на умовах, визначених даним договором, оплатити товар.

В подальшому, 30.11.2015 між ТОВ «Білорусь» та ПАТ "Чернігівський молокозавод" була укладена додаткова угода до договору, згідно з п. 6 якої сторони погодили, що з 01.12.2015 поставка товару відбуватиметься виключно після оплати товару на підставі рахунку-фактури, виставленого продавцем. Якщо інше не буде додатково погоджено сторонами, виставлення рахунку-фактури відбуватиметься щотижня. Покупець зобов'язується оплатити виставлений рахунок-фактуру у строк не більше 1 (одного) банківського дня з моменту його отримання.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору передав відповідачу товар загальною вартістю 3 374 597,51 грн., що підтверджується видатковими накладними № 50 від 31.08.2014; № 69 від 30.09.2014; № 79 від 31.08.2014.; № 84 від 30.11.2014; № 105 від 31.12.2014; № 9 від 31.01.2015.; № 13 від 27.02.201.; № 21 від 31.03.2015; № 28 від 30.04.2015; № 34 від 31.05.2015; № 36 від 30.06.2015; № 38 від 31.07.2015; № 40 від 31.08.2015; № 52 від 30.09.2015 ; № 63 від 31.10.2015; № 76 від 30.11.2015; № 88 від 31.12.2015; № 3 від 31.01.2016; № 8 від 29.02.2016; № 18 від 31.03.2016; № 28 від 30.04.2016; № 40 від 31.05.2016; № 44 від 30.06.2016; № 54 від 31.07.2016; № 69 від 31.08.2016; № 90 від 15.09.2016; № 109 від 30.09.2016; № 118 від 15.10.2016; № 129 від 31.10.2016 ; № 137 від 15.11.2016; № 144 від 30.11.2016; № 149 від 15.12.2016; № 159 від 31.12.2016; № 2 від 15.01.2017, копії яких долучені до матеріалів справи.

Однак відповідач товар, поставлений позивачем, оплатив частково, а саме - в розмірі 3 270 512,48 грн., що підтверджується довідкою № 002-3/624 від 05.04.2017 виданою ПАТ "ОТП Банк", що і стало підставою для звернення позивача із вказаними позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 ст. 193 ГК України встановлено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач доказів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Місцевий господарський суд здійснивши власний розрахунок основного боргу на підставі наявних у справі матеріалів, дійшов висновку, що останній становить 104 085,03 грн. (3 374 597,51 грн. - 3 270 512,48 грн.), тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Судова колегія суддів зробивши повторний перерахунок основного боргу погоджується із розрахунком суду першої інстанції, вважає його вірним та обгрунтовним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України при прийнятті рішення господарському суду надано право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак, відповідного клопотання позивачем, як заінтересованою особою, до місцевого господарського суду подано не було та матеріали справи такого клопотання не містять, позаяк, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення з відповідача основного і боргу підлягає задоволенню, визначеному позивачем, а саме - 66 784 ,95 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 48 045,54 грн. та 3% річних у сумі 4 169,93 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного господарського встановлено, що пунктом 6 додаткової угоди від 30.11.2015 до договору сторони погодили, що з 01.12.2015 поставка товару відбуватиметься виключно після оплати товару на підставі рахунку-фактури, виставленого продавцем, а покупець зобов'язується оплатити виставлений рахунок-фактуру у строк не більше 1 (одного) банківського дня з моменту його отримання.

З урахуванням наведеного положення додаткової угоди, колегія суддів дійшла висновку про те, що на момент фактичного здійснення поставки та складення відповідного первинного бухгалтерського документу - видаткової накладної, товар повинен бути оплачений відповідачем у повному обсязі, а порушення строку виконання вказаного грошового зобов'язання починається з дня здійснення поставки товару.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що за несвоєчасне, понад встановлений даним договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, продавець вправі вимагати від покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Проаналізувавши та перевіривши розрахунки суду, зроблені в оскаржуваному рішенні, та розрахунок пені позивача колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визначено, що вказаний розрахунок пені є арифметично не вірним, оскільки позивачем невірно визначений початок періоду нарахування вказаної штрафної санкції та розмір облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду за який нараховується пеня, відтак зробив правомірний висновок, що вимога позивача про стягнення з відповідач пені підлягає задоволенню в сумі 47 666,76 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши повторний перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних у сумі 4 169, 93 грн., вважає розрахунок, здійснений місцевим господарським судом арифметично правильним, та становить 4 218,06 грн., тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Проте, позивачем, як заінтересованою особою, відповідного клопотання в порядку п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України подано не було

Таким чином, враховуючи межі заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 4 169, 93 грн.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження заявника апеляційної скарги про те, що позивачем не було дотримано умов договору поставки, оскільки останнім (позивачем) не було надано товарно-транспортних накладних, які б підтверджували факт поставки товару, оскільки надані позивачем видаткові накладні є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які підтверджують факт поставки позивачем, та, відповідно факт отримання відповідачем такого товару.

Отже, саме видаткова накладна є належним документом, що засвідчує встановлений факт здійснення вказаної господарської операції, а відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо не підписання зазначеної видаткових накладних відповідачем суду не надано, відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у справі № 903/679/14 від 29.04.2014.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Інші доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/2661/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

М.Л. Яковлєв