КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р. Справа№ 910/23708/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників за первісним позовом:

від позивача не з'явились

від відповідача Шуман С.І. - дов. № 01/21-44/70 від 10.01.2017

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.02.2017 (суддя Босий В.П.)

у справі № 910/23708/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс»

до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації

про стягнення 363 351, 85 грн.

за зустрічним

позовом Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс»

про стягнення 414 991, 45 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 у справі № 910/23708/16 первісні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» задоволено повністю, стягнуто з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» заборгованість у розмірі 199 230, 00 грн., інфляційні у розмірі 147 828, 66 грн., 3% річних у розмірі 16 293, 19 грн. та судовий збір у розмірі 5 450, 28 грн. Зустрічні позовні вимоги Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» на користь Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації відшкодування вартості товару у розмірі 199 230, 00 грн., інфляційні у розмірі 159 473, 42 грн., 3% річних у розмірі 14 622, 94 грн. та судовий збір у розмірі 5 599, 90 грн. В іншій частині в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині задоволення зустрічного позову та прийняти нове, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням приписів матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 60 ГПК України щодо прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом. Крім цього, апелянт зазначав про невірне застосування до спірних правовідносин вимог ст. 951 ЦК України, адже судом не встановлено факту відмови Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації від права власності на переданий на зберігання товар, або факту його знищення чи пошкодження зберігачем. За твердненнями апелянта, на суми заявлених до стягнення за зустрічним позовом збитків інфляційна складова та 3% річних не нараховуються, що, в свою чергу, виключає застосування до спірних відносин ч. 2 ст. 625 ЦК України тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/23708/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 30.05.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 продовжено строк розгляду справи на 15 днів, розгляд справи відкладено на 27.06.2017.

20.06.2017 представником ТОВ «Інкомрайс» подано додаткові пояснення по справі.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явився представник відповідача за первісним позовом, представник позивача за первісним позовом не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача за первісним позовом.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки позивач за первісним позовом належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (надалі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації (надалі - Управління) про стягнення 363 351,85 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором на закупівлю товарів за державні кошти №138 від 24.12.2013 щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару(далі Договір), у зв'язку з чим просило стягнути з відповідача 199 230,00 грн. заборгованості, а також 147 828,66 грн. інфляційних втрат та 16 293,19 грн. 3% за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що товар за згаданим договором на користь відповідача не поставлявся, і рахунок на оплату такого товару позивачем не передавався.

30.01.2017 Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації подано зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» про стягнення 414 991,45 грн. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконання Товариством обов'язку щодо повернення зі зберігання поставленого за Договором товару, в зв'язку з чим Управлінням заявлено вимогу про відшкодування вартості такого товару в розмірі 199 230,00 грн., а також стягнення інфляційних в розмірі 198 289,25 грн. та 3% річних в розмірі 17 472,20 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.02.2017 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ТОВ «Інкомрайс» вказувало на недоведеності наявності спричинених збитків в зв'язку з неповерненням товару зі зберігання, відтак просило відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Як встановлено матеріалами справи, 24.12.2013 між Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві адміністрації (замовником за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (постачальником за Договором) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №138 код 27.21.1 за ДКПП ДК 016-2010 - холодильники та морозильники; машини пральні; електроковдри; вентилятори (Посудомийна машина фронтальна ПММ Ф1 (тар./год. 270-540)220В) (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язався в грудні 2013 року поставити замовнику товар код 27.51.1 за ДКПП ДК 016-2010 - холодильники та морозильники; машини пральні; електроковдри; вентилятори (Посудомийна машина фронтальна ПММ Ф1 (тар./год. 270-540)220В), а замовник - прийняти і оплатити його.

Кількість товару в одиницях виміру шт: Посудомийна машина фронтальна ПММ Ф1 (тар./год. 270-540)220В - 10 шт. (п. 1.2 Договору).

Положеннями п. 3.1 Договору сторони погодили, що сума Договору становить 199 230,00 грн. Ціна за одиницю товару визначається в специфікації цін (додаток №1), що є невід'ємною частиною Договору.

За умовами п. 4.2 Договору оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на строк до 90 календарних днів після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою замовника.

Строк дії Договору: з дня укладення і до 31.12.2013 (п. 10.1 Договору).

Цивільні права та обов'язки на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач за первісним позовом поставив, а відповідач за первісним позовом прийняв товар на загальну суму 199 230,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №56 від 27.12.2013, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи).

Вищезгадана видаткова накладна оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в частині зазначення обов'язкових в них реквізитів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа (форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші данні, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, складена позивачем при поставці товару за умовами Договору видаткова накладна, в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ЦК України, є первинним (товаророзпорядчим) документом, яка містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення й засвідчує факт постачання товару платнику податку, що в свою чергу спростовує твердження Управління про непоставку позивачем за первісним позовом товару за Договором.

Відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

Таким чином, відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Покупець згідно ст. 692 ЦК України зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 4.2 Договору оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на строк до 90 календарних днів після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою замовника.

Як встановлено матеріалами справи, 27.12.2013 ТОВ «Інкомрайс» наді слало на адресу Управління рахунок №43 від 27.12.2013 для оплати поставленого товару, а також копію видаткової накладеної №56 від 27.12.2013, що підтверджується описом вкладення у цінний лист (копія знаходиться в матеріалах справи) з відміткою органу поштового зв'язку.

За приписами ч. 2 п. 78 Правил надання послуг поштового зв'язку бланк опису вкладення заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник об'єкта поштового зв'язку перевіряє відповідність вкладення опису, розписується на обох примірниках і проставляє відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису видається відправникові, другий вкладається до поштового відправлення.

Відтак, складений у відповідності до Правил надання послуг поштового зв'язку опис вкладення є належним та допустимим доказом на підтвердження направлення позивачем відповідачеві документів, визначених п. 4.2 Договору, та необхідних для здійснення оплати.

Оскільки товар, передбачений Договором, був повністю та належним чином поставлений позивачем за первісним позовом та прийнятий відповідачем за первісним позовом, що підтверджується наявною у справі видатковою накладною, відповідач за первісним позовом зобов'язаний за умовами Договору здійснити його оплату в строк до 90 календарних днів після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару та видаткової накладної.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 199 230,00 грн. заборгованості, які доведено належними а допустимими доказами, а тому є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення з відповідача за первісним позовом 147 828,66 грн. інфляційних втрат та 16 293,19 грн. 3% річних за період з 01.04.2014 по 20.12.2016.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідної правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010.

Здійснивши перевірку наданих позивачем за первісним позовом розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, місцевий суд дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 147 828,66 грн. інфляційних втрат та 16 293,19 грн. 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Після прийняття поставленого за Договором товару, між Управлінням та Товариством (зберігачем) було укладено договір відповідального зберігання №14-2013 від 27.12.2013 (надалі - Договір зберігання), за умовами п. 1.1 якого Управління освіти передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання товар, у кількості, асортименті, на термін зберігання та інших обов'язкових умов Договору, що визначаються Договором, специфікацією та актом приймання-передачі, що є невід'ємними частинами Договору. Зберігач зобов'язується повернути товар Управлінню у схоронності.

Положеннями п. 1.2 Договору зберігання передбачено, що товар вважається переданим на зберігання з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару, при цьому право власності на товар до зберігача не переходить.

За змістом п. 1.3 Договору зберігання він є безоплатним та не покладає на Управління освіти жодних фінансових зобов'язань.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов згаданого договору Управління передало, а Товариство прийняло на зберігання товар, поставлений за Договороу, що підтверджується актом приймання-передачі товару від 27.12.2013 (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи.

За договором зберігання (ч. 1 ст. 936 ЦК України) одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частинами 1, 2 ст. 949 ЦК України встановлено обов'язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Зберігач на підставі п. 2.4. Договору зберігання зобов'язаний повернути весь товар або його частину на вимогу управління освіти, навіть якщо строк дії договору не закінчився. У випадку пред'явлення Управлінням вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар протягом 7 календарних днів після пред'явлення такої вимоги.

Як встановлено матеріалами справи, Управління неодноразово зверталось до Товариства з вимогами про повернення переданого на зберігання майна й виконання умов Договору зберігання, зокрема, на адресу Товариства було направлено вимогу за №1-45/1539 від 31.07.2014, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Станом на момент звернення Управління до суду із зустрічним позовом товар зберігачем повернутий не був.

Відповідно до ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 ЦК України є відшкодування збитків.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) ( ст. 22 ЦК України).

Під збитками в розумінні ч. 2 ст. 224 ГК України передбачаються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

В розумінні чинного господарського законодавства збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником. При цьому зменшення майнових благ внаслідок невиконання зобов'язань наступає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань.

З умовами п. 4.2 Договору зберігання у разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню товар в терміни, передбачені в договорі, зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару, виходячи з рівня ціни на товар, що склалася на день відшкодування, але не нижче початкової вартості, зафіксованої в специфікації до Договору, у термін не більш як 5 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, у відносинах, що виникають з договору зберігання поклажодавець зазнає збитків внаслідок невиконання зберігачем свого обов'язку з його повернення, незалежно від того чи це майно наявне у зберігача чи було ним втрачено чи є знищеним і відповідно до ст.ст. 653, 950, 951, 953 ЦК України не позбавлений права на їх стягнення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 10.11.2016 у справі № 922/1314/16.

Таким чином, у спірних зобов'язальних правовідносинах сторін визначальним для понесення позивачем збитків є не сам по собі факт втрати чи знищення переданого на зберігання майна, а зменшення майнової сфери Управління внаслідок невиконання Товариством свого обов'язку з повернення товару власникові.

Як вище загадувалось, листом №1-45/1541 від 31.07.2014 р., направленим на адресу Товариства 01.08.2014, Управління вимагало сплатити на його користь вартість переданого товару, в тому числі за Договором зберігання, в зв'язку з відмовою повернути такий товар у встановлені строки. Будь-яких належних та допустимих доказів повернення майна зі зберігання матеріли справи не містять.

З огляду на наведене, місцевий суд правомірно визнав доведеним факт порушення відповідачем за зустрічним позовом своїх зобов'язань щодо збереження та своєчасного повернення об'єкта зберігання поклажодавцю (Управлінню).

Відповідно до ст. 13 Конституції держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість зустрічних позовних вимог про стягнення 199 230, 00 грн. вартості неповернутого зі зберігання товару, які доведені позивачем за зустрічним позовом належними та допустимими доказами, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, за невиконання грошового зобов'язання з відшкодування вартості неповернутого за Договором товару в період з березня 2014 по січень 2017, Управлінням заявлено до стягнення з Товариства 198 289,25 грн. інфляційних втрат та 17 472,20 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи надані розрахунки, позивач за зустрічним позовом вказував, що листом №1-45/314 від 13.02.2014 він звертався до відповідача з вимогою про повернення товару, яка останнім належним чином виконана не була.

Як встановлено матеріалами справи, обов'язок з повернення товару зі зберігання повинен був бути виконаний Товариством протягом 7 календарних днів після пред'явлення вимоги (п. 2.4 Договору зберігання), а обов'язок з відшкодування вартості товару згідно приписів п. 4.2 Договору - у термін не більш як 5 днів.

В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження факту звернення Управління до Товариства з відповідними вимогами лише 01.08.2014 (описи вкладення у цінний лист), відтак враховуючи положення Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, строк виконання зобов'язання з повернення товару настав 11.08.2014, а строк виконання зобов'язання з відшкодування вартості товару - 18.08.2014 (останній день виконання зобов'язання враховуючи приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України).

За розрахунком суду, здійсненим за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню в розмірі 159 473,42 грн. та 14 622,94 грн. відповідно, відтак в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Стосовно тверджень відповідача за зустрічним позовом (апелянта) про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід зазначити, що згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №3-295гс16.

Крім цього, в постанові №6-49цс12 від 06.06.2012 Верховний Суд України зазначив, що грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, що, в свою чергу, спростовує доводи відповідача за зустрічним позовом в цій частині.

Твердження апелянта про порушення місцевим судом вимог процесуального права, зокрема, ст. 60 ГПК України щодо прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки вимоги за первісним та зустрічним позовами не пов'язані підставами цих позовів та поданими доказами, не заслуговують на увагу, адже вимоги за зустрічним позовом про стягнення заборгованості ґрунтуються на Договорі (про закупівлю товарів за державні кошти №138 код 27.21.1 за ДКПП ДК 016-2010 - холодильники та морозильники; машини пральні; електроковдри; вентилятори (Посудомийна машина фронтальна ПММ Ф1 (тар./год. 270-540)220В) від 24.12.2013), зустрічні ж вимогу ґрунтуються на Договорі зберігання (№14-2013 від 27.12.2013 товару, придбаного згідно вищевказаного договору про закупівлю товарів № 138 від 24.12.2013). Крім цього, перехід права власності на спірний товар як у первісному, так і у зустрічному позовах підтверджується одними й тими ж доказами, зокрема видатковою накладною №56 від 27.12.2013 тощо.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 у справі № 910/23708/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/23708/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук