КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа№ 910/3376/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Шаправський Т.О.;

відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: не з'явився;

відповідача-3: не з'явився;

третьої особи: Гавриляко О.М.;

прокуратури: Кіцнак П.О., Коптюк О.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Бучанської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.04.2017

у справі №910/3376/17 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Бучанської міської ради

до 1) Українського Державного проектного лісовпорядного

виробничого об'єднання "Укрдержліспроект"

2) Комунального підприємства "Бучанське управління

житлово-комунального господарства "Бучанської

міської ради"

3) Державного агентства лісових ресурсів України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідачів Державної служби геодезії, картографії та кадастру

за участю Генеральної прокуратури України

про визнання недійсним планово-картографічних матеріалів

ВСТАНОВИВ:

Бучанська міська рада (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Українського Державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання "Укрдержліспроект" (далі - відповідач-1), Комунального підприємства "Бучанське управління житлово-комунального господарства "Бучанської міської ради" (далі - відповідач-2) та Державного агентства лісових ресурсів України (далі - відповідач-3) про визнання недійсним планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, а саме:

- Таксаційного опису Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року;

- карти-схеми лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісовій дачі;

- Плану лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісовій дачі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при оспорювані планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988-1989 років порушують право власності територіальної громади та приватних землекористувачів на нерухоме майно.

Відповідач-1 та відповідач-2 письмових пояснень по суті спору не надали, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач-3 просив суд припинити провадження у справі в частині вимог до відповідача-2 та відповідача-3, оскільки позивач не пред'являє до них вимоги, що свідчить про відсутність предмету спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2017, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено Державну службу геодезії, картографії та кадастру (далі - третя особа).

Третя особа письмових пояснень по суті спору не надала, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Генеральна прокуратура України своєю заявою №07/2/2-49вих-17 від 24.03.2017 повідомила Господарський суд міста Києва про вступ у дану справу з метою представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України (том справи - 2, аркуші справи - 188-189).

Прокуратура просила суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач у позовній заяві не навів належних та допустимих доказів порушення його права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 у справі №910/3376/17 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 у справі №910/3376/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, внаслідок чого прийнято неправильне по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- судом було неправильно застосування ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, порушення норм ст. 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що мало наслідком помилковий висновок суду першої інстанції про відмову в позові, у зв'язку з тим, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом.

- Ірпінський міський суд у своєму рішенні від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц посилався на планово-картографічні матеріали як письмові докази, на підставі яких встановлено обставини, які підлягали доказуванню в цивільній справі. В даній господарській справі обставини, встановлені рішенням суду у справі № 367/4187/14-ц, не оспорюються, а предметом спору є недійсність документів, які порушують право власності територіальної громади;

- згідно інформації Державного агентства лісових ресурсів №02-19/460-17 від 30.01.2017 (копія наявна в матеріалах справи), Держлісагенством не затверджувалися матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988-1989 років. У Держлісагенстві відсутня інформація про затвердження цих матеріалів державними органами лісового господарства або іншими державними органами, які існували в період їх виготовлення. Вказане свідчить про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не мають жодного юридичного значення і на даний час є нечинними;

- судом першої інстанції не враховано вимоги ст. 41 Конституції України, ч. 6 ст. 319, ч.1 ст. 321, ст. 327 Цивільного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 20 Закону України «Про державний земельний кадастр України», чим порушено право комунальної власності територіальної громади міста Буча;

- на території, умовною площею 890 га, яка за твердженням відповідача - ВО «Укрдержліспроект» належить до лісового фонду І категорії, право на який нібито підтверджується оспорюваними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування розташовано сотні об'єктів комунальної власності територіальної громади міста, права на які зареєстровані у встановленому законом порядку;

- оскаржуваними матеріалами лісовпорядкування порушується право власності територіальної громади на нерухоме майно;

- згідно наявної в матеріалах справи довідки територіального органу Держгеокадастру, в межах території міста Буча землі лісогосподарського призначення відсутні.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.06.2017.

20.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила суд залишити скаргу без задоволення.

21.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли:

- клопотання позивача про витребування доказів, які знаходяться у Департаменті з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України, а саме: таксаційного опису Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року; карти-схеми лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісової дачі; плану насаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісової дачі.

- заява відповідача-2 про визнання позову, в якій було викладено клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача-2.

Колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що докази, які просить витребувати позивач, вже були витребувані ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2017. Окрім того, позивачем в порушення вимог ст. 38 Господарського процесуального кодексу України в клопотанні не зазначено обставин, що перешкоджають наданню вищевказаних доказів.

Судом задоволено клопотання відповідача-2 про розгляд справи за відсутності його представника, оскільки явка у судове засідання відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов'язком сторін, яким вони користуються на власний розсуд.

Відносно заяви відповідача-2 про визнання позову необхідно зазначити про те, що згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В судовому засіданні 22.06.2017 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 у справі №910/3376/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 22.06.2017 представники прокуратури та третьої особи заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники відповідачів в судове засідання 22.06.2017 не з'явилися. Відповідач-1 та відповідач-3 про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін, третьої особи та прокуратури в судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін, третьої особи та прокуратури про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 22.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, третьої особи та прокуратури, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц було задоволено позов заступника прокурора Київської області та визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІУ "Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови".

Виходячи зі змісту названого судового рішення, земельні ділянки площею 890 га, віднесені рішенням Бучанської селищної ради від 25.06.2002 до земель житлової та громадської забудови, належать до земель лісового фонду (ліси першої групи), розпорядження якими згідно зі ст. 13, ч. 9 ст. 149 (чинної на час вирішення спірних правовідносин) Земельного кодексу України здійснюється Кабінетом Міністрів України. При цьому, в підтвердження приналежності земель в межах міста Буча умовною площею 890 га до земель лісового фонду, суд посилався на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі, зокрема: план лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського обласного виробничого тресту земельного господарства лісовпорядкування 1988 року та таксаційний опис Бучанської лісної дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року, які відповідно до п. 5 розділу VII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України є документами, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц було залишено без змін ухвалами апеляційного суду Київської області від 06.02.2015 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015.

З висновками судів у справі №367/4187/14-ц погодився Верховний Суд України в своїй постанові від 16.12.2015.

Позивач зазначав про те, що при складанні спірних планово-картографічних матеріалів не було дотримано вимоги Інструкції з проведення лісовпорядкування, затвердженої постановою Держкомлісу СРСР від 12.09.1985 №4, їх не погодили з органами виконавчої влади з питань лісового господарства, не внесли зміни у відповідний ревізійний період, хоча на вказаній земельній ділянці наявні зелені насадження і житлові будинки, право власності на які підтверджено в судовому порядку.

На думку позивача, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988-1989 років порушують право власності територіальної громади та приватних землекористувачів на нерухоме майно.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд визнати недійсними планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, а саме: Таксаційний опис Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року; карти-схеми лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісовій дачі; План лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісовій дачі.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності. Господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами: підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів; державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

З вищенаведеного випливає, що певне коло осіб наділено правом на пред'явлення позову до господарського суду, а суд шляхом вчинення позовного провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно зі ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

При цьому захистом цивільних прав є передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Вищевказані норми кореспондуються зі ст. 20 Господарського кодексу України.

Тобто, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про визнання недійсними планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1988-1989 років.

Верховний Суд України в своїй постанові від 01.07.2015 у справі №6-50цс15 зазначив про те, що земельні ділянки в межах населеного пункту, зайняті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Такий висновок судом зроблено з посиланням на п.5 розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України та п."а" ч.2 ст. 55 Земельного кодексу України.

В процесі судового розгляду було з'ясовано, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц, яке у встановленому законодавством порядку набуло законної сили, визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІУ "Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови", а оспорювані позивачем планово-картографічні матеріали лісовпорядкування визнано належним і допустимим доказом, надано їм правову оцінку та в сукупності з іншими доказами зроблено висновок про належність спірної земельної ділянки площею 890 га до земель лісового фонду.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що Ірпінський міський суд у своєму рішенні від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц посилався на планово-картографічні матеріали як письмові докази, на підставі яких встановлено обставини, що підлягали доказуванню у названій цивільній справі. Однак у господарській справі №910/3376/17 обставини, встановлені рішенням суду у справі №367/4187/14-ц, не оспорюються, а предметом спору є недійсність документів, які порушують право власності територіальної громади.

При цьому поза увагою позивача залишено те, що цільовому призначенню земель Бучанської лісової дачі, загальною площею 890 га та форми їх власності вже була надана юридична оцінка Верховним Судом України за результатами перегляду судових рішень у цивільній справі №367/4187/14-ц.

Оскільки обставини щодо приналежності земельної ділянки площею 890 га до земель лісового фонду встановлені судом під час розгляду цивільної справи №367/4187/14-ц, посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення місцевим господарським судом норм ст. ст. 33, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України є безпідставним.

З аналогічних підстав судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що місцевий господарський суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 48, 50, 52 п.2 розділу VII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в ст. ст. 13, 55 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зазначені положення Конституції України реалізовані у ст. 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у ст. 20 Господарського кодексу України, в якій передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті. Захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій. При цьому предмет позову кореспондує зі способами захисту права, що визначені в ст. 16 Цивільного кодексу України.

Виходячи з положень ч.2 ст. 19 Цивільного кодексу України способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Тобто, визначений позивачем спосіб захисту в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права та відповідати змісту порушеного права, а також характеру правовідносин, що існують між сторонами спору.

За результатами перегляду справи колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів, оскільки спосіб захисту права, зазначений позивачем (визнання недійсними планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу) є таким, що не передбачений чинним законодавством України.

Окрім того, ані в позові, ані в апеляційні скарзі позивачем не зазначено, які саме права та/або охоронювані законом інтереси позивача порушені відповідачами, не наведено підстави виникнення цих прав і не вказано, яким чином у разі задоволення даного позову права та інтереси позивача будуть захищені з огляду на те, що оспорювані ним планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, які містять фактичні дані про детальну характеристику лісу та інші дані, що використовуються в лісогосподарській та природоохоронній діяльності жодним чином не можуть порушувати чи обмежувати права позивача.

Відносно посилання позивача в апеляційній скарзі на безпідставну відмову у задоволенні місцевим господарським судом клопотання позивача про витребування планово-картографічних матеріалів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з наданими суду поясненнями вказані матеріали залучені до кримінального провадження Генеральної прокуратури України. Оскільки рішення у даній справі про відмову у позові ґрунтується на недоведеності позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, а також невідповідності чинному законодавству обраного позивачем способу захисту, наявність чи відсутність планово-картографічних матеріалів, які просив витребувати позивач, не впливає та не змінює суть ухваленого у даній справі рішення.

Колегією суддів враховано заяву відповідача-2 про визнання позову. Однак, на час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем-2 не визнавався позов, жодних заяв з цього приводу до матеріалів справи не залучено.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Натомість в даному випадку відповідач-2 визнав позов не до прийняття рішення місцевим господарським судом, а вже на стадії апеляційного оскарження судового рішення у даній справі, у зв'язку з чим колегія суддів оцінює вищевказану заяву відповідача-2 відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, непідтвердженими належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час перегляду даної справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що при ухваленні рішення від 06.04.2017 у справі №910/3376/17 місцевим господарським судом було дотримано норми матеріального і процесуального права, повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 78, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 у справі №910/3376/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 у справі №910/3376/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3376/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк