РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2017Справа №910/6215/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/6215/17

за позовом приватного малого підприємства "Інтерсі"

до публічного акціонерного товариства "ДОНБАСЕНЕРГО"

про стягнення 728 475,70 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Столярчук Є.В., довіреність б/н від 31.03.2017р.;

від відповідача: Федорець Д.Д., довіреність № 117-17 від 15.05.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось приватне мале підприємство "Інтерсі" з позовом до публічного акціонерного товариства "ДОНБАСЕНЕРГО" про стягнення 323 358,00 грн. основного боргу, 249 171,75 грн. інфляційних втрат, 155 945,95 грн. пені.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій заявник просить суд накласти арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2017р. порушено провадження у справі № 910/6215/17 та розгляд справи призначений на 25.05.2017р.

16.05.2017р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

25.05.2017р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву, у якому викладені заперечення щодо періоду нарахування пені, а також відповідач заперечує проти задоволення позову з посиланням на ст. 233 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 25.05.2017р. судом оголошено перерву до 15.06.2017р. відповідно до приписів ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

15.06.2017р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

15.06.2017р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Миколаївської міської ради Слов'янського району Донецької області надійшов лист.

В судовому засіданні 15.06.2017р. судом оголошено перерву до 22.06.2017р. відповідно до приписів ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2017р. продовжено строк розгляду спору у справі № 910/6215/17 на п'ятнадцять днів.

22.06.2017р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) та заява про розстрочення виконання рішення суду.

22.06.2017р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від Миколаївської міської ради Слов'янського району Донецької області надійшов лист.

Присутній у судовому засіданні 22.06.2017р. позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив задовольнити клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) та заяву про розстрочення виконання рішення суду

Щодо заяви позивача про забезпечення позову, яка надійшла до суду 14.04.2017р., суд зазначає наступне.

Заяву обґрунтовано тим, що відповідач ухиляється від виконання зобов'язання з перерахування суми неоплачених послуг, розмір якої є значним, у зв'язку із чим позивач припускає, що ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» має намір і в подальшому ухилятись від виконання зобов'язань по оплаті наданих послуг за договором №524 від 20.08.2014р. та вчинятиме дії, спрямовані на приховування грошових коштів, що можуть надійти від здійснення його господарської діяльності.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, згідно з п. 3 вказаної постанови, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Разом з цим, заява позивача про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів чи припущень щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Заявник лише обмежився припущеннями про подальше ухилення ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» від виконання зобов'язань по оплаті наданих послуг за договором та вчинення дій, спрямованих на приховування грошових коштів, що можуть надійти від здійснення його господарської діяльності, що не підтверджено жодними доказами.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про наявність обґрунтованих обставин для вжиття заходів до забезпечення позову по відношенню до відповідача у даній справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.08.2014р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено договір про закупівлю послуг №524 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник, маючи намір взяти в оренду блочний трансформатор ТЦ І000000/330-69У1 енергоблоку ст.№5 Вуглегірської ТЕС Публічного акціонерного товариства «Центренерго». (далі - трансформатор), доручає, а виконавець зобов'язується надати послуги з приведення трансформатору у транспортний стан.

Відповідно до п. 1.2. договору найменування, вид та характеристика послуг визначені в додатку №1 до договору.

Згідно п. 1.3. договору, замовник зобов'язується прийняти та оплатити вказані послуги.

Ціна (загальна вартість) послуг зазначена у додатку №1 до договору та може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п.п. 3.1., 3.2. договору).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що замовник протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання цього договору сплачує виконавцю авансовий платіж, який становить 247 007,64 грн. або 30% від загальної вартості послуг, зазначеної в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 4.2. договору, остаточний розрахунок здійснюється протягом 7 днів з моменту підписання акту приймання-передачі послуг, акту готовності трансформатора до транспортування (далі - акти).

У п. 5.4. договору зазначено, що факт надання послуг за цим договором підтверджується актами, які підписуються уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками - по закінченню певного етапу (періоду) надання послуг або по закінченню надання всього комплексу послуг.

Акти підписуються замовником після фактичного отримання послуг протягом трьох робочих днів з моменту одержання від виконавця проекту актів, підписаних виконавцем, після чого замовник направляє виконавцеві зазначені акти або мотивовану відмову в прийманні наданих послуг із вказівкою необхідних доопрацювань та строку на їх усунення (п. 5.8. договору).

Пунктом 5.10. договору встановлено, що датою виконання зобов'язань виконавця за даним договором с дата підписання замовником актів.

Відповідно до п. 6.4.1. договору, виконавець має право вимагати проведення своєчасних та в повному обсязі розрахунків за надані послуги

У п. 6.1.1. договору зазначено, що замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки за надані послуги.

Згідно п. 7.9. договору, у разі порушення строків оплати за послуги, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення строку.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеному в додатку №1 до договору (п. 10.1. договору).

Відповідно до п. 9. додатку №1 до договору, строк його дії встановлено до 31.10.2014р., а в частині щодо розрахунків - до повного виконання зобов'язань сторонами.

Виконавцем було надано послуги за договором з приведення у транспортний стан блочного трансформатора ТЦ 1000000/330-69У1 на суму 823 358,80 грн., що підтверджується підписаним представниками сторін та скріпленим печатками актом №1 здачі-приймання послуг за вересень 2014 року від 30.09.2014 року.

Замовником було частково оплачено надані позивачем послуги в розмірі 500 000,00 грн. відповідно до платіжних доручень №300 від 01.12.2014р на суму 300 000,00грн. та №1255 від 24.12.2014р. на суму 200 000,00 грн.

Відповідно до підписаних представниками сторін та скріплених печатками актів звірки взаємних розрахунків №5, станом на 01.03.2015р. та №21/1 станом на 30.11.2016р. заборгованість публічного акціонерного товариства "ДОНБАСЕНЕРГО" за договором про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. перед позивачем становить 323 358,00 грн.

Позивач звернувся з листом №408 від 02.04.2015р. до відповідача, у якому викладено прохання повідомити про термін здійснення погашення заборгованості перед ПМП "Інтерсі".

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг, у зв'язку із чим просить суд стягнути з останнього 323 358,00 грн. основного боргу, 249 171,75 грн. інфляційних втрат, 155 945,95 грн. пені.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує зазначаючи, що підставою укладення договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. були виключні тяжкі для відповідача обставини, які змусили укласти зазначений договір на завідомо невигідних для нього умовах, та ціна за яким є надмірно завищеною у порівнянні зі звичайними ринковими умовами, що є підставою для застосування ст. 233 Цивільного кодексу України. Також, відповідач стверджує, що позивачем в порушення ст. 232 Господарського кодексу України перевищено шестимісячний період нарахування пені.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи, а саме підписаним представниками сторін та скріпленим печатками актом №1 здачі-приймання послуг за вересень 2014 року від 30.09.2014р., підтверджено, що на виконання умов договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги з приведення у транспортний стан блочного трансформатора ТЦ 1000000/330-69У1 на загальну суму 823 358,80 грн.

Зазначена сума заборгованості відповідачем визнана, що підтверджується підписаними ним актами звірки взаємних розрахунків №5 станом на 01.03.2015р. та №21/1 станом на 30.11.2016р.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене та враховуючи умови договору відповідач мав здійснити оплату за надані послуги до 07.10.2014 року включно.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч п.4.2. договору своє зобов'язання зі своєчасної оплати наданих послуг в повному обсязі не виконав, здійснивши часткову оплату в розмірі на суму 500 000,00 грн., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 323 358,00 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що строк оплати вартості наданих послуг за договором відповідно до п. 4.2. якого настав, приймаючи до уваги те, що доказів здійснення оплати в повному обсязі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, позовна вимога про стягнення з останнього на користь позивача заборгованості за договором про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. в розмірі 323 358,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При цьому доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву судом відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 23. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача (п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Так, відповідач вказує на те, що договір з позивачем укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки підставою його укладення були виключні, тяжкі для відповідача обставини, а саме припинення роботи Слов'янської ТЕС ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» .

Разом з тим, відповідачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 32 - 34 ГПК України на підтвердження того, що договір був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а посилання на фінансові проблеми, припинення роботи Слов'янської ТЕС ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» не приймаються судом в якості обґрунтування заявлених тверджень. За висновками суду, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Крім того, суд при розгляді даного спору приймає до уваги вчинення дій з боку відповідача, а саме часткової оплати вартості наданих послуг на суму 500 000,00 грн., які свідчать про фактичне схвалення правочину відповідачем, та відсутність доказів оскарження договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. чи визнання його недійсним в судовому порядку.

Також, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивачем заявлено до стягнення 249 171,75 грн. інфляційних втрат та 155 945,95 грн. пені.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, п. 7.9. договору встановлено, що у разі порушення строків оплати за послуги, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення строку.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 155 945,95 грн. за період прострочення з 08.10.2014р. по 15.03.2017р.

Як стверджує позивач у позовній заяві, сторони у договорі погодили, що нарахування штрафних санкцій не припиняється через шість місяців з моменту, коли зобов'язання мало бути виконане, а продовжується до повного належного виконання.

З даним твердження позивача суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, за висновками суду, положення п. 7.9. договору щодо нарахування пені за кожен день порушення строку не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Враховуючи викладене, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, визнав його необґрунтованим, оскільки позивачем в порушення приписів ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України нараховано пеню за порушення грошового зобов'язання за період, який перевищує шість місяців. За розрахунком суду розмір пені складає 28 588,39 грн. за період з 08.10.2014р. по 08.04.2015р., у зв'язку із чим вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню в розмірі 28 588,39 грн.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА: Закон" перевірки нарахування позивачем в межах визначеного періоду заявлених до стягнення інфляційних втрат судом встановлено, що розмір інфляційних нарахувань в межах визначеного позивачем періоду з 08.10.2014р. по 15.03.2017р. становить 248 081,61 грн., а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 248 081,61 грн.

При цьому, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні клопотань відповідача про зменшення розміру пені та заяви про розстрочення виконання рішення суду по справі з наступних підстав.

У вказаних клопотаннях відповідач просить звернути увагу на відсутність вини у його діях, посилається на невідповідність розміру пені наслідкам порушення і на те, що порушення зобов'язання відповідачем не потягло за собою значних збитків для позивача, проте сплата штрафних санкцій зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інші інтереси, зокрема, місцевої громади м. Миколаївка Слов'янського району Донецької області.

Згідно з пунктами 3 та 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, а також відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Частиною 2 ст. 20 ГК України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

У пункті 3.7.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з п. 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд враховує матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно з п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору.

У відповідності до п. п. 2, 3, 4 частини 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України - правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Однак, відповідачем не надано доказів в обґрунтування клопотань про зменшення розміру пені та заяви про розстрочення виконання рішення суду. Посилання відповідача на важкий майновий стан, відсутність збитків у позивача не є винятковим випадком у розумінні статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, за наявності якого можливо зменшити розмір пені та розстрочити виконання рішення.

У зв'язку з тим, що відповідачем не надано доказів того, що даний випадок є винятковим, доказів вжиття заходів для належного та своєчасного виконання грошового зобов'язання за договором, а останній є винним у невиконанні взятих на себе зобов'язань за договором, та з огляду на те, що порядок та строки нарахування штрафних санкцій (пені) визначені сторонами в договорі за взаємною згодою сторін, суд вважає клопотання відповідача про зменшення суми пені та розстрочення виконання рішення необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, за розрахунком суду розмір стягуваної пені не є надмірно великим порівняно з основною сумою заборгованості, що також зумовлює відхилення відповідного клопотання відповідача.

Також, відповідно до ст. 617 ЦК України випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Таким чином, в розумінні ст. 617 ЦК України обставини недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника (бюджетні установи, державні та комунальні підприємства) чи відсутність у боржника необхідних коштів, не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Отже, наведені відповідачем обставини передусім є наслідком його господарської діяльності, власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу певних об'єктивних та незалежних від боржника обставин.

Таким чином, оцінивши співвідношення розміру пені, розмір заборгованості, враховуючи майновий стан сторін, положення вищенаведених норм та доводи, якими відповідач обґрунтовує подані клопотання та заяву, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені та розстрочення виконання рішення суду.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову покладається на позивача у зв'язку із відмовою у задоволенні даної заяви.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "ДОНБАСЕНЕРГО" (03150, м.Київ, вулиця Предславинська, будинок 34А; ) на користь приватного малого підприємства "Інтерсі" (65044, Одеська обл., місто Одеса, Французький бульвар, будинок 33; ) основний борг у сумі 323 358,00 грн., пеню в сумі 28 588,39 грн., інфляційні втрати в сумі 248 081,61 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 9 000,42 грн.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27.06.2017р.

СуддяА.І. Привалов