КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 911/3998/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 07.06.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства «Дідух» на рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року

по справі №911/3998/16 (суддя - Конюх О.В.)

за позовом фермерського господарства «Дідух»

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Згурівської районної державної адміністрації

про визнання поновленим договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 20.02.2017 року у справі № 911/3998/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач - фермерське господарство «Дідух» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року по справі №911/3998/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Тищенко О.В, суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу Згурівська районна державна адміністрація заперечила проти доводів зазначених у апеляційній скарзі позивача. Третя особа вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 23.05.2017 року представники позивача надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримали подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просили апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому, у судове засідання 07.06.2017 року представники ФГ «Дідух» не з'явились та від скаржника до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що представник скаржника, що представляє його інтереси перебуває на лікарняному. Проте, на підтвердження зазначеного скаржником не було надано суду ніяких доказів.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області у судових засіданнях 23.05.2017 року, 07.06.2017 року та представник Згурівської районної державної адміністрації у судовому засіданні 07.06.2017 року також надали суду свої пояснення по справі в яких заперечили проти поданої апеляційної скарги. Представники відповідача та третьої особи просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Згідно із п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представників Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Згурівської районної державної адміністрації, які заперечили проти відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України відмовляє у задоволенні клопотання скаржника про відкладення та вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на підтвердження чого, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення та розписка представника скаржника про відкладення розгляду справи. Участь представника ФГ «Дідух», що не з'явився, у судовому засіданні 07.06.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників, що з'явились у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

22.10.2004 року між Згурівською РДА (орендодавець) та ФГ «Дідух» (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, яка знаходиться на території Середівської сільської ради площею 50,00 га (рілля) (пункти 1, 2), цільове призначення - сільськогосподарське призначення (пункт 14).

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі земельного податку, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції (пункти 8, 9).

Договір укладено строком на п'ять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. (пункт 7).

Договір зареєстровано в Київській регіональній філії №12 ДЗК від 22.10.2004 за №45.

В матеріалах справи міститься викопіювання з Журналу реєстрації договорів оренди земельних ділянок Згурівської РДА, у якому відображений запис №45 від 22.10.2004 про реєстрацію договору оренди між Згурівською РДА та ОСОБА_2

Щодо розбіжностей у визначенні орендаря за договором (фізична особа ОСОБА_2 або ФГ «Дідух»), колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що згідно ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство створюється одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Так, судом апеляційної інстанції перевірено, що Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, первинну державну реєстрацію юридичної особи позивача ФГ «Дідух» було здійснено 03.03.2004 року. Отже, як вірно вказав місцевий господарський суд, станом на час прийняття розпорядження Згурівської РДА від 01.03.2004 року №116 про надання згоди на виготовлення технічної документації зі складення договору оренди земельної ділянки площею 50,00 га ріллі на 5 років для ведення фермерського господарства, позивач не був зареєстрований як юридична особа, відповідно зазначена згода надавалась фізичній особі ОСОБА_2

Договір оренди землі від 22.10.2004 року укладено з орендарем юридичною особою ФГ «Дідух», відповідно до Статуту якого громадянка ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_2, копія свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 27.02.2004 року залучена до матеріалів справи) є головою господарства, а ОСОБА_4 - членом господарства. Договір було належним чином зареєстровано, що зокрема підтверджується довідками відділу Держкомзему у Згурівському районі Київської області від 07.02.2011 року №91, відділу Держземагентства у Згурівському районі від 15.02.2013 року №170.

Звертаючись у грудні 2016 року до господарського суду Київської області з позовом про визнання поновленим договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди в редакції позивача, ФГ «Дідух», обґрунтовував позовні вимоги тим, що в 22.10.2014 року між орендодавцем Згурівською районною державною адміністрацією та орендарем ФГ «Дідух» було укладено договір оренди земельної ділянки, який був зареєстрований за №45 у відділі Держкомзему в Згурівському районі Київської області, строком на 5 років, тобто до 22.10.2009 року. На даний час позивач продовжує користуватися земельною ділянкою для ведення фермерського господарства та належним чином сплачує орендну плату. Позивач в порядку, передбаченому договором, 03.06.2009 року звертався до орендодавця з листом про поновлення строку дії договору оренди землі. Згурівська райдержадміністрація не надсилала позивачу письмового заперечення, а орендар продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою, у зв'язку з чим позивач вважає договір поновленим на той самий строк на тих самих умовах, а саме з 23.10.2009 року по 22.10.2014 року. Станом на 2014 рік повноваження щодо розпорядження, в тому числі надання в оренду спірної земельної ділянки належали Головному управлінню Держземагентства у Київській області. У зв'язку з цим позивач 27.08.2014 року звертався до Головного управління Держземагентства у Київській області з листом-повідомленням про поновлення строку дії договору оренди, до якого був доданий проект додаткової угоди в 3 екземплярах. Письмових заперечень проти поновлення договору оренди від вказаного органу не надходило, Акт повернення земельної ділянки від орендаря орендодавцю підписаний не був, позивач продовжує користуватися земельною ділянкою, сплачуючи відповідну орендну плату, у зв'язку з чим позивач, посилаючись на ст.33 Закону України «Про оренду землі» та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25.02.2015 року у справі №6-219цс14, вважає договір оренди поновленим на той самий строк на тих самих умовах, тобто з 23.10.2014 року по 22.10.2019 року.

Також, позивач зазначив, що оскільки позивач є фермерським господарством, на передачу йому в оренду землі не розповсюджується норма щодо виключної передачі права оренди на підставі земельних торгів (частини 1, 2 ст. 134 ЗК України). Крім того, позивач твердить, що до спірних відносин сторін у справі має бути застосована редакція ст. 33 Закону України «Про оренду землі» від 2014 року, чинна на момент звернення позивача з листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі в 2014 році до Головного управління Держземагентства в Київській області, а не редакція від 2009 року.

Заперечуючи проти позову Головне управління Держгеокадастру у Київській області зазначило, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 09.07.2009 року не було передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, а така дія вимагала наявності волі обох сторін, і реалізація переважного права на поновлення договору оренди можлива була лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, а за відсутності такого рішення було неможливо вважати договір оренди земельної ділянки поновленим. Оскільки в 2009 році Згурівською райдержадміністрацією як орендодавцем та уповноваженим органом виконавчої влади не було прийнято рішення про поновлення договору оренди, доводи позивача, що договір оренди від 22.10.2004 року був автоматично пролонгований до 22.10.2014 року, є помилковим.

Крім того, відповідач вказав, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем істотні умови договору, і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Отже, на виконання зазначених норм, Головне управління Держземагентства в Київській області у терміни, передбачені законом, листом від 26.09.2014 року №27-10-0.31-6847/2-14 повідомив ФГ «Дідух» про виявлені недоліки та відмовив у поновленні договору оренди земельної ділянки. У зв'язку з цим відповідач вважає, що спірний договір оренди землі не є поновленим, а додаткова угода не укладена і не може бути укладена.

Також, заперечуючи проти позову, Згурівська райдержадміністрація Київської області вказала, що на підставі розпорядження голови Згурівської райдержадміністрації від 13.10.2004 року № 665 було затверджено проект землеустрою та передано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку площею 50,00 га ріллі на території Середівської сільської ради для ведення фермерського господарства терміном на 5 років, відтак, з жовтня 2009 термін дії укладеного договору оренди закінчився, а земельна ділянка перебуває у користуванні позивача без належних на те підстав. Зазначене було виявлено під час інвентаризації земель державної власності на території району з метою формування земельних ділянок для безоплатної передачі учасникам бойових дій. Проектною організацією було розроблено схему поділу даної земельної ділянки, яка була затверджена наказом Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 14.07.2016 №80, і відповідно до якої 23 учасникам бойових дій було надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею по 2,00 га у власність.

Також третя особа твердить, що 03.06.2009 року фермерське господарство «Дідух» зверталось до Згурівської райдержадміністрації з листом про продовження строку договору оренди землі на 49 років, без надання проекту додаткової угоди всупереч вимогам ст. 33 Закону України «Про оренду землі». 21.10.2009 року позивач повторно звернувся з листом про продовження строку договору на 2 роки. Разом із листом від 03.02.2010 №6-15-1830/178 позивачу було направлено копію протоколу комісії по розгляду зазначеного питання та проект додаткової угоди, яка так і не була укладена. Між тим, вищезазначеною ст. 33 Закону України «Про оренду землі» було передбачено укладення додаткової угоди в місячний строк в обов'язковому порядку. За таких обставин, третя особа твердить, що автоматичного поновлення договору оренди в 2009 році не відбулось.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Київської області від 20.02.2017 року у справі № 911/3998/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, у відповідності до проекту землеустрою від 2004 року, земельна ділянка виділялась із земель запасу державної власності на території Середівської сільської ради Згурівського району, право розпорядження якою належало Згурівській РДА.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 11.06.2009 року) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції дана редакція статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачає реалізацію переважного права на поновлення договору оренди землі за умови дотримання встановленою цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. При цьому, частини перша та друга наведеної статті регламентує переважне право орендаря перед іншими особами на поновлення договору оренди землі на новий строк, у разі якого умови договору можуть бути змінені за згодою сторін, а частина третя - підстави поновлення договору оренди на той самий строк на тих самих умовах, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (фактично за наявністю так званої «мовчазної згоди»).

Пунктом 7 договору оренди землі від 22.10.2004 було передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, ФГ «Дідух» звернулось до Згурівської РДА з листом від 03.06.2009 року №25, в якому просило продовжити термін дії договору оренди землі сільськогосподарського призначення на довгостроковий термін до 49 років. При цьому, проект додаткової угоди до вказаного звернення позивачем доданий не був.

21.10.2009 голова ФГ «Дідух» повторно звернулась до Згурівської РДА з листом (вхідна відмітка Згурівської РДА від 21.10.2009 №Я-140), у якому просила лист від 03.06.2009 №25 вважати поданням на продовження строку договору оренди терміном на 2 роки.

Судом встановлено, що від орендодавця дійсно заперечення у вигляді листа-повідомлення до позивача - орендаря не надходило. Так, листом від 02.11.2009 року №177, отримання якого позивачем не заперечується, Згурівська РДА повідомила голову ФГ «Дідух» про те, що звернення щодо продовження терміну дії договору вивчається, і про прийняте рішення буде повідомлено додатково.

Разом із тим, як вірно вказав суд першої інстанції, у зверненні орендаря ФГ «Дідух» від 03.06.2009 року №25 та повторному зверненні, поданому орендодавцеві 21.10.2009 року, йшлося не про поновлення договору на тих самих умовах на той самий строк (частина третя ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у відповідній редакції), а про поновлення договору оренди на інший новий строк, тобто в порядку частин першої та другої ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Згідно протоколу №4 засідання комісії по проведенню конкурсу між фізичними та юридичними особами щодо набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у державній власності від 25.06.2009, копія якого залучена до матеріалів справи, комісія вирішила рекомендувати голові райдержадміністрації продовжити ФГ "Дідух" термін дії договору оренди земельної ділянки площею 50,00 га для товарного сільськогосподарського виробництва на території Середівської сільської ради терміном на 10 років.

Разом із тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції від 15.01.2009 року) на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення комісії по проведенню конкурсу між фізичними та юридичними особами щодо набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у державній власності, оформлене зазначеним протоколом від 25.06.2009 №4, носить попередній рекомендаційний характер.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, відповідне розпорядження Згурівською РДА прийняте не було, додаткова угода до спірного договору оренди земельної ділянки від 22.10.2004 року з ФГ «Дідух» укладена не була.

При цьому, матеріали справи містять ще один текст договору оренди землі для ведення фермерського господарства, підписаний та скріплений печатками Згурівської райдержадміністрації та ФГ «Дідух» від 2011 року. Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідного розпорядження Згурівська РДА не приймала, текст договору не містить дати укладення, державна реєстрація даного договору не проводилась, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в порядку ст. 210 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (яка була чинна на 2011 рік), даний договір не набрав чинності, тобто є неукладеним і не створює для його сторін жодних правових наслідків.

Отже, в процесі переговорів, переписки сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 22.10.2004 року на новий строк (ані на 49 років, ані на 2 роки) не уклали, як не уклали і новий договір оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, орендарем якої є ОСОБА_2, відтак позивач втратив своє переважне право на укладення договору оренди на новий строк.

Посилання скаржника на поновлення договору оренди на той самий строк на тих самих умовах (тобто з 22.10.2009 року до 22.10.2014 року) за «мовчазною згодою» відповідно до частини третьої ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не відповідає дійсним взаємовідносинам учасників провадження.

З матеріалів справи вбачається, що в 2013 ФГ «Дідух» замовило у ТОВ «Земельні інформаційні системи» технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 49,9998 га на території Середівської сільської ради, посилаючись на розпорядження Згурівської райдержадміністрації від 01.03.2004 року №116.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 №5245-VІ, яким внесено зміни у ст. 122 Земельного Кодексу України, відповідно до яких право розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності для всіх потреб належить центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальним органам.

Так, відповідно до Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого Наказом Мінагрополітики від 10.05.2012 року № 258, повноваження орендодавця щодо спірної земельної ділянки площею 50,00 га ріллі на території Середівської сільської ради Згурівського району з 01.01.2013 року належали Головному Управлінню Держземагентства у Київській області.

З матеріалів справи вбачається, що 27.08.2014 року позивач звертався до Головного управління Держземагентства у Київській області з листом, у якому повідомляв про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк та просив внести зміни в текст договору оренди землі від 22.10.2004 року, а саме, щодо зміни прізвища керівника ОСОБА_2 та ОСОБА_2, а також внести зміни в пункт 7 договору оренди, а саме доповнити реченням наступного змісту: «з 22 жовтня 2014 року договір продовжено на 15 років». Як свідчить опис вкладення в лист від 27.08.2014 та фіскальний чек «Укрпошти», Головному управлінню Держземагентства у Київській області були також направлені три екземпляри відповідного проекту додаткової угоди.

Натомість, як вірно зауважив місцевий господарський суд, з тексту даного звернення також вбачається, що позивач звертався до компетентного органу про внесення змін до договору оренди землі, а відтак твердження позивача про те, що договір з 22.10.2014 року є поновленим на той самий строк на тих самих умовах «за мовчазної згоди» не відповідає фактичному змісту намірів та дій учасників спірних відносин.

Як зазначає відповідач, Головним управлінням Держземагентства у Київській області було розглянуто звернення позивача щодо внесення змін до договору оренди землі, та листом від 26.09.2014 №27-10-0.31-6847/2 надано відповідь про відмову в укладенні договору про внесення змін. Копія вказаного листа міститься в матеріалах справи. Відмова мотивована тим, що додаткова угода до договору оренди землі від 22.10.2004 про його поновлення у 2009 році не була укладена, а відтак у Головного управління Держземагентства у Київській області в 2014 році відсутні підстави про внесення до договору змін. Разом із тим, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач вказує, що даний лист був направлений ФГ «Дідух» простою кореспонденцією, відтак докази надіслання або вручення даного листа позивачу в матеріалах справи відсутні, а позивач його отримання заперечує.

Разом із тим, як вірно дійшов до висновку місцевий господарський суд, запропоновані позивачем зміни до договору так і не були внесені, оскільки сторонами не було досягнуто відповідної згоди та не було укладено відповідну додаткову угоду.

Таким чином, враховуючи правову позицію викладену у постановах Верховного Суду України від 25.05.16 у справі №911/1707/15, від 13.04.16 у справі №6-2027цс15, від 25.02.15 у справі №6-219цс14, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки від 22.10.2004 площею 50,00 га, укладеного між Згурівською РДА та фермерським господарством «Дідух». На переконання колегії суддів, договір оренди землі від 22.10.2004 є припиненим в порядку пункту 33 договору у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Щодо вимоги визнати укладеною додаткову угоду до даного договору земельної ділянки від 22.10.2004 в редакції, наведеній позивачем у прохальній частині позовної заяви, а саме між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області як орендодавцем та ФГ «Дідух», як орендарем щодо земельної ділянки, відповідно до пункту 1.1 якої зазначено, що договір оренди слід поновити з 23.10.2014 на 5 років до 23.10.2019 на тих самих умовах, колегія суддів також погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає, що даний договір не може бути поновленим з 23.10.2014, оскільки станом на цю дату він вже не був чинним, крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з пропозицією укласти дану угоду та надавав її проект, а відповідно до частин 2 та 3 ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, вимога про визнання укладеною додаткової угоди за правовим змістом є вимогою про встановлення судом юридичного факту, що взагалі не належить до компетенції господарського суду. Загальні принципи господарювання (ст. 6 ГК України) виходять із свободи підприємницької діяльності та заборони незаконного втручання органів державної влади у господарські відносини. Частиною другою статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до частини 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки добровільної згоди сторонами не досягнуто, у суду відсутні права та повноваження втручатися у відносини сторін та рішенням суду вважати укладеною додаткову угоду, щодо якої сторонами не досягнуто згоди. При цьому за період з 2004 року в земельному законодавстві відбулись значні зміни, зокрема у ст. 15 Закону України «Про оренду землі» щодо переліку обов'язкових істотних умов договору оренди землі, відтак, укладення додаткової угоди на тих самих умовах, що були визначені сторонами в 2004 році, не відповідає вимогам закону.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції скаржником не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ФГ «Дідух» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фермерського господарства «Дідух» на рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року у справі № 911/3998/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року у справі № 911/3998/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3998/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко