ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2017 р. Справа № 909/1095/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

при секретарі Мокрій А.В.

розглянув апеляційну скаргу Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району №11/423 від 05.04.2017р. (вх. № 01-05/1813/17 від 18.04.2017р.)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017 р.

у справі № 909/1095/16 (суддя Грица Ю.І.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, м. Івано-Франківськ

про стягнення коштів у розмірі 3 704,48 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 -представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_3 -представник (довіреність в матеріалах справи).

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось.

На клопотання відповідача судові засідання проводились в режимі відеоконференції.

Про причини відкладення розгляду справи та оголошення у судовому засіданні перерви у справі знаходяться відповідні процесуальні документи та повідомлення.

У звязку з перебуванням у відпустці судді члена колегії Хабіб М.І. розпорядженням керівника апарату суду №280 від 29.06.2017р. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у даній справі.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.06.2017р. до складу колегії входять: головуючий суддя Дубник О.П., судді: Галушко Н.А., Скрипчук О.С.

В разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений п. 3 ч. 5 ст. 48 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року N 1402-VIII принцип незмінності судді, слід починати з початку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору.

Новим складом суду розпочато розгляд справи по суті спочатку та завершено її розгляд прийняттям постанови.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017 р. у справі №909/1095/16 (суддя Грица Ю.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» кошти в розмірі 3 704,47 грн, з яких інфляційні втрати - 3469,12 грн., 3% річних 235,35 грн., а також стягнуто 1377,99 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд керувався вимогами ст.ст. 256, 257, 530, ч. 2 ст. 625, ст.ст. 629, 655, Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), ст.ст. 174, 193 Господарського кодексу України (надалі ГК України) та прийшов до висновку, що відповідач зобов'язання виконував неналежним чином, оскільки здійснював оплату за переданий газ несвоєчасно, а тому з відповідача підлягає стягненню 3469,12 грн. інфляційних втрат та 235,35 грн. 3% річних. Також, суд дійшов висновку, що позовна давність не сплинула.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району оскаржила таке в апеляційному порядку.

Як зазначає апелянт, ним 18.02.2013р. було подано документи по оплаті частини боргу до ГУ Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області із зазначенням вказаного у договорі номеру рахунку, однак кошти зараховано не було у зв'язку з недотриманням вимог щодо оформлення поданих документів. З метою належного та своєчасного виконання договірних зобов'язань Івано-Франківською квартирно-експлуатаційною частиною району на адресу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було направлено лист-звернення № 3/267 від 11.03.2013р. з проханням вказати поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, проте відповіді на даний лист отримано не було. Також на адресу позивача був направлений інформаційний запит №11/303 від 16.03.2015р. з вимогою про надання нового розрахункового рахунку, однак відповіді не отримано. Стверджує, що неодноразово повідомляв позивача про необхідність відкриття спеціального рахунку. Апелянт зазначає, що несвоєчасна оплата коштів за отриманий природний газ була викликана недотриманням з боку ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» норм діючого законодавства щодо відкриття спеціального рахунку для зарахування коштів, а вина Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району у простроченні платежів за газ відсутня, що позбавляє позивача права нарахування матеріальних втрат у вигляді інфляційної складової боргу та 3% річних. Апелянт просить суд застосувати ст.614 ЦК України і скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017 р. у справі №909/1095/16, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У поясненнях на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи скаржника, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, враховуючи встановлений договором кінцевий термін виконання обов язку щодо оплати боргу.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та поясненнями на неї, заслухавши представників сторін, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

28 січня 2013 року між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Івано-Франківською квартирно-експлуатаційнлю частиною району (покупець) було укладено договір №13/2617-ТЕ-15 купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), відповідно до умов якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (а.с. 13-18).

Згідно п. 11.1 договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірника акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязався повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.4 договору).

Згідно п.п. 5.1., 5.2. договору ціна (граничний рівець ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюється Національною комісією регулювання електроенергетики України і становить 1309,20 грн. (з ПДВ) за 1000 м3.

На виконання умов договору ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» поставив протягом січня-квітня 2013 року та передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 13135,20грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31 січня 2013 р. (а.с. 19), від 28 лютого 2013 року (а.с. 20), від 31 березня 2013 року (а.с.21), від 30 квітня 2013 року (а.с.22).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п. 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством України, а також цим договором.

Відповідач не сплатив за поставлений газ згідно договору внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 13135,20 грн.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015р. у справі № 909/512/15, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено, з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району на користь позивача стягнуто 13135,20 грн. заборгованості, 938,22 грн. пені, 6665,69 грн. інфляційних втрат, 818,36 грн. - 3% річних та 1827,00 грн. судового збору (а.с. 39-41). Дане рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.11.2015р. у справі № 909/512/15 (а.с. 42-44).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 3469,12 грн. інфляційних втрат за період з квітня по вересень 2015р. та 3% річних у розмірі 235,35 грн. за період з 15.04.2015р. по 18.11.2015р., разом в сумі 3704,48 грн. на підставі ст. 625 ЦК України (за період, не охоплений спором у справі № 909/512/15).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних умов щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа наступного за місяцем поставки газу.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 692 ЦК України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт виконання умов договору щодо передання позивачем і прийняття відповідачем природного газу за період з січня по квітень 2013 року на загальну суму 13135,20 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу. Також даний факт встановлений рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015р. у справі №909/512/15, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.2 ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів,в яких беруть участь ті самі сторони.

Заборгованість у розмірі 13135,20 грн. стягнута згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015р. у справі № 909/512/15, а також 938,22 грн. пені, 6665,69 грн. інфляційних втрат, 818,36 грн. - 3% річних та 1827,00 грн. судового збору були сплачені відповідачем 18.11.2015р., що підтверджується платіжними дорученнями №310, №311, №312, №313, №314 від 17.11.2015р. (а.с. 45-47). Також сплату зазначених коштів підтверджує позивач у реєстрі операцій за період з 31.01.2013р. по 30.11.2015р. (а.с. 24).

У відповідності до вимог ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Платіжні операції по оплаті природного газу проводились відповідачем з порушенням строку їх здійснення, у звязку із чим, на підставі норм чинного законодавства та відповідно до умов договору позивачем нараховано відповідачу 3469,12 грн. інфляційних втрат та 3% річних 235,35 грн.

Згідно п. 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством України, а також цим договором.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 216 ГК України зазначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 217 ГК України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до розрахунку позовних вимог розмір 3% річних становить 235,35 грн., інфляційні втрати 3469,12 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку в розрахунку загальної суми позову, а саме: ним заявлено до стягнення кошти в розмірі 3704,48 грн., хоча сума інфляційних втрат 3469,12 грн. та трьох процентів річних 235,35 грн. насправді становить - 3704,47 грн. А також, позивачем при розрахунку загальної суми трьох процентів річних допущено арифметичну помилку, оскільки заявлено суму 235,35 грн., хоча згідно поданої таблиці розрахунку загальна сума трьох процентів річних насправді становить 235,36 грн.

Перевіривши правильність здійсненого розрахунку, апеляційний господарський суд суд приходить до висновку про правомірність стягнення місцевим господарським судом 3469,12 грн. інфляційних втрат за період з квітня по вересень 2015р. та 3% річних у розмірі 235,35 грн. (в межах заявлених позовних вимог) за період з 15.04.2015р. по 18.11.2015р. Даний період не охоплювався рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015р. у справі №909/512/15, а тому посилання апелянта у апеляційній скарзі на п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України є безпідставним.

У суді першої інстанції представником відповідача подано заву про застосування позовної давності №11/1563/2 від 26.12.2016р.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів №10 від 29.05.2013р. за правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Сторонами у п. 9.3 договору №13/2617-ТЕ-15 від 28.01.2013р., встановлено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у пять років. Таким чином, сторонами погоджено збільшення спеціальної позовної давності.

Отже, оскільки, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою 02.12.2016р., позовна давність не сплинула.

Апелянт зазначає, що на адресу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було направлено лист-звернення № 3/267 від 11.03.2013р. з проханням вказати поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, проте відповіді на даний лист отримано не було.

Однак судом апеляційної інстанції під час розгляду справи № 909/512/15 встановлено, що відповідачем не було подано доказів надсилання такого листа позивачу. Також скаржник посилається на те, що на адресу позивача був направлений інформаційний запит №11/303 від 16.03.2015р. з вимогою про надання нового розрахункового рахунку, однак відповіді на звернення направлено не було. До матеріалів справи додано докази надсилання даного інформаційного запиту 18.03.2015р. (а.с. 66).

Даним інформаційним запитом апелянт обґрунтовує те, що несвоєчасна оплата коштів за отриманий природний газ була викликана недотриманням з боку ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» норм діючого законодавства щодо відкриття спеціального рахунку для зарахування коштів, а вина Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району у простроченні платежів за газ відсутня. Однак, з даним твердженнями апелянта не погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки відсутність вини не може бути підставою для звільнення від відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК України.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних врат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.

Тому практика судів, які приймають доводи відповідача про неможливість виконання грошового зобовязання чи відсутність вини як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК, не є правильною (лист Верховного Суду України "Аналіз практики застосування статей 625 ЦК України в цивільному судочинстві" від 01.07.2014 р.).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» коштів в розмірі 3 704,47 грн, з яких інфляційні втрати - 3469,12 грн., 3% річних 235,35 грн. і відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, у звязку із чим згідно із ст. 49 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017 р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на Івано-Франківську квартирно-експлуатаційну частину району.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 04.07.2017р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Скрипчук О.С.