номер провадження справи 22/41/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2017 Справа № 908/1152/17

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ярешко О.В., при секретарі Лінчук А.В.

За участю представників: від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 919 від 27.05.2016; від відповідача - Штабовенко Д.В., довіреність б/н від 01.11.2011.

Розглянув у судовому засіданні матеріали справи № 908/1152/17

за позовом: ОСОБА_3 (АДРЕСА_1)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» (69095, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 144)

про стягнення 579636,50 грн

СУТНІСТЬ СПОРУ:

02.06.2017 до Господарського суду Запорізької області від ОСОБА_3 надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» про стягнення суми коштів у розмірі 579636,50 грн.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06.06.2017 позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1152/17, якій присвоєно номер провадження 22/41/17, справу до розгляду в засіданні господарського суду призначено на 20.06.2017.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Господарського суду Запорізької області по справі № 908/881/13-г від 27.01.2016 позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» 446170,00 грн вартості частки в статутному капіталі товариства. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у справі 908/881/13-г рішення Господарського суду Запорізької області по справі № 908/881/13-г від 27.01.2016 залишено без змін. Відповідач вказану заборгованість не сплатив. На прострочену заборгованість позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 519622,98 грн та 3 % річних у розмірі 60013,52 грн за період з 02.12.2012 по 30.05.2017, тобто з моменту виникнення у відповідача обов'язку щодо сплати позивачу розміру частки в статутному капіталі товариства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилається на ст. 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 33 Господарського процесуального кодексу України, ст. 54 Закону України «Про господарські товариства».

20.06.2017 у судовому засіданні відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивач не погоджується з нарахуванням інфляційних втрат та 3 % річних до набрання законної сили рішенням Господарського суду Запорізької області по справі №908/881/13-г від 27.01.2016, яким встановлений розмір частки ОСОБА_3 в статутному капіталі товариства. Так, відповідач вказує, що до моменту набрання рішенням суду законної сили 25.04.2016 ні у позивача, ні у відповідача не було уявлення з приводу вартості частки позивача у статутному капіталі ТОВ «Віра-2», вартість частки була встановлена лише 25.04.2016, тому заборгованість також з'явилась 25.04.2016, отже, на відповідачеві не має вини за невиконання зобов'язання до 25.04.2016. Окрім цього, у відзиві заявлено клопотання про застосування строків позовної давності та про відмову у зв'язку з цим у задоволенні позову.

У судовому засіданні 20.06.2017 оголошена перерва до 03.07.2017.

27.06.2017 від відповідача на електронну пошту Господарського суду надійшла заява про часткове визнання вимог відповідачем за період з 25.04.2016 по 30.05.2017.

03.07.2017 за клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування засобів фіксації судового процесу.

Представник позивача в судовому засіданні 03.07.2017 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. У запереченнях на відзив, що надійшли до суду 29.06.2017, позивач вказує, що позовна давність переривалась з 09.02.2016, коли позивач в рамках справи № 908/881/13-г звернувся до Господарського суду Запорізької області із заявою про прийняття додаткового рішення у справі № 908/881/13-г - з урахуванням інфляції у розмірі 781466,75 грн, 3 % річних у розмірі 36048,10 грн, витрат з оплати експертизи, про що зазначено в додатковому рішенні до Господарського суду Запорізької області у справі № 908/881/13-г суду від 08.08.2016.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.07.2017 визнав позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період 25.04.2016 по 30.05.2017.

У відповідності до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 03.07.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» на користь ОСОБА_3 стягнуто 446170,00 грн вартості частки в статутному капіталі товариства. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у справі 908/881/13-г рішення Господарського суду Запорізької області по справі № 908/881/13-г від 27.01.2016 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016 встановлено, що 02.12.2011 позивач звернувся з нотаріально посвідченою заявою до відповідача про вихід зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2», відповідно до якої просив провести розрахунок вартості належної йому частки в майні товариства виходячи з ринкової (справедливої) оцінки вартості майна товариства, підтвердженої висновком незалежної експертизи або надати погоджену частину майна в натуральній формі згідно зі ст. 54 Закону України «Про господарські товариства». Зазначена вище заява була отримана відповідачем 02.12.2011, що підтверджується підписом директора відповідача на зазначеній заяві з відміткою про її отримання.

02.12.2011 на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» було вирішено «виключити» ОСОБА_3 із учасників товариства, розрахунки провести згідно із законодавством. Відповідно до п. 12.3 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» передбачено, що при виході учасника з Товариства йому виплачується вартість частини майна Товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата відбувається після затвердження звіту за рік і в якому він вийшов з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2», та в строк до 12 місяців з дня виходу. За вимогою учасника та за згодою Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» внесок може бути повернений повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, сплачується належна йому частина прибутку, одержана Товариством у даному році до моменту його виходу. Майно, яке передано учасником Товариства тільки у користування, повертається йому в натуральній формі без винагороди.

Рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» від 02.12.2011 про проведення розрахунків не було виконано в строк до 02.12.2012, оскільки відповідачем не виплачено позивачу вартість належної йому частки майна товариства, у зв'язку з чим ОСОБА_3 11.03.2013 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2».

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016 було визначено розмір частки майна, яку відповідач повинен був сплатити позивачсу 02.12.2012 у розмірі 446170,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішення Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016 набрало законної сили 25.04.2016, у зв'язку з чим вищезазначені обставини є такими, що встановлені судом та не підлягають доказуванню.

Як вказує позивач, рішення Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016 на даний час не виконане, відповідачем вартість частки в статутному капіталі товариства у розмірі 446170,00 грн позивачу не виплачена.

На прострочену заборгованість у розмірі 446170,00 грн позивач нарахував інфляційні втрати за період з грудня 2012 року по травень 2017 року у розмірі 519622,98 грн та 3 % річних за період з 02.12.2012 по 30.05.2017 у розмірі 60013,52 грн, що є предметом розгляду в даній справі.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Віра-2» на даний час не виконало зобов'язання щодо сплати на користь ОСОБА_3 частки у статутному капіталі у розмірі 446170,00. Щодо посилань відповідача про виникнення у нього обов'язку оплати з моменту набрання рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г законної сили 25.04.2016, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також втрати від інфляційних процесів та річні відсотки за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Отже, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України).

Статтею 54 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Отже, при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю у товариства виникає обов'язок сплатити йому вартість частини майна товариства, пропорційну його частці у статутному фонді товариства, або здійснити такий розрахунок на вимогу учасника та за згодою товариства у натуральній формі.

Господарським судом Запорізької області встановлено, що ОСОБА_3 02.12.2011 звернувся з нотаріально посвідченою заявою до відповідача про вихід зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» та просив провести із ним розрахунок в порядку, визначеному законом. Такий розрахунок відповідно до ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» в строк 02.12.2012 проведений не був, у зв'язку з чим ОСОБА_3 11.03.2013 звернувся з позовом до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення вартості частки майна, пропорційної частці ОСОБА_3 в статутному фонді ТОВ «Віра-2».

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г про стягнення ТОВ «Віра-2» вартості частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Віра-2» у розмірі 446170,00 грн позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені, вказане рішення набрало законної сили 25.04.2016.

Таким чином, у ТОВ «Віра-2» обов'язок сплатити на користь позивача вартості частини майна товариства, пропорційну його частці у статутному фонді товариства, виник саме після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу - до 02.12.2012. Факт стягнення частки в статутному капіталі на користь позивача судовим рішенням лише підтверджує наявність заборгованості, яку відповідач повинен був сплатити до 02.12.2012. Тому порушення ТОВ «Віра-2» грошового зобов'язання щодо виплати частки мало місце з 02.12.2012, оскільки відповідачем не було виконано свого об'явку щодо розрахунків з учасником товариства, що вибув відповідно до ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» та п. 12.3 Статуту Товариства. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що порушення грошового зобов'язання відповідачем мало місце з 02.12.2012, тобто після спливу 12 місяців з дня виходу ОСОБА_3, у зв'язку з цим позивач обґрунтовано застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Аналогічну правову позицію про те, що з моменту повідомлення учасником товариства про вихід із складу учасників товариства з виплатою належної йому частки вартості майна та його виключення у товариства настає обов'язок сплатити цю суму у строки, визначені ст. 54 Закону України «Про господарські товариства», невиконання якого тягне наслідки, передбачені за прострочення виконання грошового зобов'язання, визначені ст. 625 ЦК України, викладено в постанові Верховного Суду України у справі № 3-131гс11 від 12.12.2011.

Також відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до даного спору та відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідач посилається на те, що в позовній заяві позивач просить захистити його право, що було порушено 02.12.2012, тобто більше ніж три роки тому, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, а тому він втратив своє право на захист свого права або інтересу за допомогою суду.

Позивач у своїх запереченнях на відзив заперечив проти застосування до спірних правовідносин позовної давності та зазначив, що позовна давність переривалась у процесі розгляду господарським судом справи № 908/881/13-г. Так, ОСОБА_3 вказує, що 27.01.2016 ухвалено рішення по справі № 908/881/13-г, яким позов ОСОБА_3 задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Віра-2» на користь позивача 446170,00 грн вартості частки в статутному капіталі товариства. В процесі розгляду справи № 908/881/13-г позивач подавав до суду заяви про зміну предмету позову; заяви про уточнення позовної заяви, які приймалися судом до розгляду, що також є підтвердженням переривання позовної давності. 09.02.2016 року позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області з заявою про прийняття додаткового рішення у справі № 908/881/13-г з урахуванням інфляції у розмірі 781466,75 грн, 3 % річних - 36048,10 грн, витрат з оплати експертизи, про що зазначено в додатковому рішенні суду від 08.08.2016. У зв'язку з цим доводи відповідача щодо спливу позовної давності є безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частина 3 пункту 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» закріпила, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме.

Вартість частки у статутному капіталі у розмірі 446170,00 грн, що стягнута рішенням Господарського суду Запорізької області від 27.01.2016 у справі 908/881/13-г, в даному випадку є основною вимогою. Стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - додатковою, тому строки позовної давності до них обчислюються окремо.

Відповідно до п. 4.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається.

З матеріалів справи вбачається, що при постановленні рішення Господарським судом Запорізької області від 27.01.2016 у справі 908/881/13-г уточнена позовна заява ОСОБА_3 в частині щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних до розгляду не приймалась, предметом розгляду даної справи не була. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 та додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області 08.08.2016 у справі 908/881/13-г вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних по суті не розглядались.

У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що, оскільки, уточнена позовна заява у справі 908/881/13-г в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних була подана 12.08.2015 з порушенням вимог господарського процесуального законодавства, господарськими судами до розгляду прийнята не була та по суті не розглядалась, переривання позовної давності щодо додаткових вимог не відбулось.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, законом не обмежується право нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за весь період прострочення боржником виконання зобов'язання, а загальна позовна давність лише обмежує їх стягнення строком у 3 роки.

Так, конверт, в якому надійшла позовна заява, датований 31.05.2017, отже, відповідно до ч. 4 ст. 51 ГПК України, позовна заява вважається такою, що подана 31.05.2017.

За клопотанням відповідача суд застосовує позовну давність щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02.12.2012 по 31.05.2014.

Вимога про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 01.06.2014 по 30.05.2017 (кінцевий строк в розрахунку, заявлений позивачем) є такою, що заявлена в межах позовної давності та підлягає стягненню.

У зв'язку з тим, що суд за клопотанням сторони застосовує позовну давність у 3 роки до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02.12.2012 по 31.05.2014, інфляційні втрати та 3 % річних підлягають перерахунку в межах строків, заявлених позивачем.

За розрахунком суду 3 % річних за період з 01.06.2014 по 30.05.2017 від суми заборгованості у розмірі 446170,00 грн підлягають задоволенню у розмірі 40118,63 грн.

За розрахунком суду інфляційні втрати за період з червня 2014 року по травень 2017 року від суми заборгованості у розмірі 446170,00 грн підлягають задоволенню у розмірі 416742,03 грн.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 44, ч. 3 ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 6852,91 грн та підлягають стягненню в дохід бюджету.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» (69095, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 144, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 456860 (чотириста п'ятдесят шість тисяч вісімсот шістдесят) грн 66 коп. інфляційних втрат та 40118 (сорок тисяч сто вісімнадцять) грн 63 коп. 3 % річних.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» (69095, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 144, ) в дохід державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України, вул. Липська 18/5, м. Київ, 01021, ; отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м, Київ/22030106, код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) 6852 (шість тисяч вісімсот п'ятдесят два) грн 91 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 06.07.2017.

Суддя О.В. Ярешко