ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Справа № 910/21182/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. -головуючого,
Ковтонюк Л.В.,
Корнілової Ж.О.,
розглянувши матеріали касаційної
скаргипублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
напостанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.17 та рішення господарського суду міста Києва від 23.01.17
у справі№ 910/21182//16 господарського суду міста Києва
за позовомпублічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго"
допублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
прозобов'язання укласти договір на постачання природного газу,

за участю представників сторін:

від позивача - Бакланов Д.В., Левченко О.В.,

від відповідача - Безпалюк О.Л., Іванкіна Ю.Б.,

У С Т А Н О В И В:

21.11.2016 публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулися до господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" укласти договір на постачання природного газу 2016 року у редакції позивача.

23.01.2017 рішенням господарського суду міста Києва (суддя Чебикіна С.О.), залишеним без змін 06.03.2017 постановою Київського апеляційного господарського суду (судді Сітайло Л.Г., Жук Г.А., Пашкіна С.А.) позовні вимоги задоволено, визнано укладеним договір постачання природного газу між ПАТ "Полтаваобленерго" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у редакції, викладеній в резолютивній частині рішення.

Не погоджуючись з ухваленими в справі рішення судів попередніх інстанцій, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулись до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, покликаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просили постанову та рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" суб'єкти ринку природного газу проводять свою діяльність на підставі договорів (контрактів), що укладаються відповідно до законодавства.

Пунктом 1 частини 2 статті 19 Закону України "Про засади функціонування природного газу" визначено, що споживач зобов'язаний укласти договір на постачання природного газу.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій узявши до уваги викладені вимоги закону та врахувавши дійсні правовідносини сторін, виходили з того, що оскільки постачання природного газу не є предметом діяльності позивача, доказів наявності в останнього ліцензії відсутні, тому ПАТ "Полтаваобленерго" є споживачем, а ПАТ "НАК "Нафтогаз України" - гарантованим постачальником природного газу. Зважаючи на такі обставини, у відповідності до розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496, яким регламентовано постачання природного газу споживачу на підставі договору постачання, укладеного з врахуванням установлених цим розділом вимог, господарські суди дійшли висновку, що порушено право позивача, яке відповідно до вимог абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України підлягає захисту шляхом укладення спірного договору за рішенням суду на підставі статті 187 ГК України.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ст.641 ЦК України).

Положеннями ч.ч.3, 4 ст.181 ГК України визначено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч.8 ст.181 ГК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що твердження відповідача в обгрунтування відмови від підписання спірного договору через відсутність на примірнику договору підпису фінансового директора позивача, спростовуються наявними у справі доказами та проектом договору, який направлявся відповідачу та підписаний як головою правління позивача, так і його фінансовим директором.

Погоджуючись із такими висновками, суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення місцевого суду, не надав належної правової оцінки доводам заявника апеляційної скарги з приводу відсутності у тимчасово виконуючого обов'язки фінансового директора ПАТ "Полтаваобленерго" Стройного Р.В. належних повноважень, що суперечить статті 203 ЦК України. Окрім того, без будь-яких обгрунтувань апеляційним судом не враховано твердження ПАТ НАК "Нафтогаз України", що протокол розбіжностей до договору не було складено саме через вищезазначені обставини, а не через наявність заперечень щодо окремих умов договору, з огляду на що відповідачем не було порушено вимоги ст.181 ГК України.

При ухваленні постанови апеляційний господарський суд у порушення положень ст.43 ГПК України наведеного не врахував та не надав належної правової оцінки твердженням заявника, які на думку останнього є істотними для правильного вирішення спору по суті.

У відповідності до змісту ст. 84 ГПК України рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Вищенаведеним вимогам оскаржувана постанова не відповідає, оскільки ухвалена усупереч положенням ст.43 ГПК України через неповноту встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення господарського спору.

За змістом положень статей 99, 101 ГПК України апеляційний господарський суд розглядає справу повторно. Тобто метою апеляційного перегляду є не перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а розгляд справи повторно. Переглядаючи рішення в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд користується правами, наданими суду першої інстанції чого, виходячи із положень ст.ст.32-34, 43 ГПК України, зроблено не було.

Указані порушення призвели до ухвалення постанови, яка не відповідає вимогам ст.84 ГПК України, тому виходячи з повноважень касаційної інстанції, передбачених п.3 ч.1 ст.1119 ГПК України, постанова від 06.03.17 підлягає скасуванню з направленням справи для нового розгляду до Київського апеляційного господарського суду для нового розгляду до суду апеляційної інстанції, під час якого слід урахувати викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від установленого ухвалити постанову з дотриманням повноважень, визначених ст.103 ГПК України.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.17 скасувати, а справу №910/21182/16 господарського суду міста Києва направити до апеляційного господарського суду для нового розгляду.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя Л.В. Ковтонюк

Суддя Ж.О. Корнілова