ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2017 р.Справа № 916/957/17

Господарський суд Одеської області у складі

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Аганіні В.Ю.

за участю представників сторін:

прокурор: Бондарев С.Ю., посвідчення №011533 від 25.10.2012р.;

від позивача: Штоля А.О. за довіреністю №279/исх-гс від 26.12.2016р.;

від відповідача 1 (Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради): Зубенко В.О. за довіреністю від 10.05.2017р.;

від відповідача 2 (ТОВ "Навіт"): Прощенко К.П., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/957/17:

за позовом: Прокурора Одеської області; в особі, якою є Одеська міська рада;

до відповідачів:

1. Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Навіт";

про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

Прокурор Одеської області (далі - прокурор) в особі Одеської міської ради (далі - позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі - відповідач 1, УІЗТМ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Навіт" (далі - відповідач 2, ТОВ "Навіт") про:

- визнання недійсним договору оренди комунального майна шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-2014 від 27.10.2014р. (далі - Договір);

- зобов'язання повернути на користь Одеської міської ради берегозахисну споруду у вигляді підпірної стіни загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, між траверсом № 11 та № 12 другої черги ПЗС.

Під час розгляду справи 16 червня 2017 року прокурором надано заяву про зміну предмету позову, згідно якої прокурор просить:

- визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-14, укладений 27.10.2014р. між Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Навіт", та

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Навіт" звільнити комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стіни загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, між траверсом № 11 та № 12 другої черги ПЗС.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-14 від 27.10.2014р., укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, на думку прокурора, є удаваним та вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору оренди комунального майна.

З рахуванням викладеного, з посиланням на приписи ст.ст. 2, 12, 13, 15, 29, 35, 54-55, 58, 61, 64 ГПК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 131-1 Конституції України, прокурор просить позов задовольнити.

Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі, з приводу чого надав письмові пояснення (вх. №10635/17 від 15.05.2017р.).

Відповідач 1 (УІЗТМ) надав пояснення за якими позовні вимоги щодо визнання договору недійним ним визнаються з підстав, зазначених у поясненнях, доданих до клопотання (вх. №13900/17 від 23.06.2017р.).

Відповідач 2 позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. №13267/17 від 16.06.2017р.).

В засіданні суду 07.06.2017р. прокурором заявлено клопотання про колегіальний розгляд справи.

Розглянувши дане клопотання, обговоривши його з учасниками процесу, господарський суд відхиляє його з огляду на відсутність підстав, встановлених вимогами ч.1 ст.4-6 ГПК України для призначення справи до колегіального розгляду

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.06.2017р. строк розгляду справи продовжено до 05 липня 2017р. за правилами ст. 69 ГПК України.

В засіданні суду 30 червня 2017р. за правилами ст. 85 ГПК України, в присутності представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представників сторін, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу (ГПК) України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема : письмовими і речовими доказами.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій -це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 203 ЦКУ встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Як встановлено судом та випливає з матеріалів справи, 27.10.2014р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Навіт» укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 05/с-2014 ( далі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1.- 1.2. Договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані. Для реалізації спільного проекту задіюється берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею підпірної стіни загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, між траверсом № 11 та № 12 другої черги ПЗС.

Відповідно до п. 1.3 Договору, ТОВ «Навіт» бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди.

Пунктом 1.4 Договору передбачено право відповідача 2 надавати послуги платного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, у тому числі послуги літнього кафе.

Також, у п.п. 1.5., 1.6 Договору зазначено, що вказана берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеси, а відповідачу 2 надається право користуватися нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору.

Право власності на берегозахисну споруду у повному обсязі залишається у територіальної громади м. Одеси, умови данного договору не передбачають виникнення у відповідача 2 повного або часткового права власності на берегозахисній споруді зазначеній у п. 1.2 даного Договору.

Згідно з п.2.1 Договору для досягнення цілей, вказаних у розділі 1 договору, управління забезпечує: - технічними даними, які визначені відповідними технічними документами (п.2.1.1);- технічною інформацією необхідною для проведення обстеження берегозахисної споруди, підготовки та проведення поточного та капітального ремонту, вимогами до їх експлуатації (п.2.1.2);- розробку технічних умов (технічного завдання) для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди (п.2.1.3);- допомогу в погодженні та затвердженні у встановленому порядку проектної документації з поточного та/або капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди (п.2.1.4);- надає відповідачу рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруд, надає методологічну допомогу(п.2.1.5).

Пунктом 2.4.1. Договору передбачено право відповідача 2. користуватися берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси затвердженими Одеською міською радою протягом строку, на який він укладений.

Відповідно до п.6.1. даний Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Згідно з п. 6.2. Договір укладений строком на 10 років та є чинним до 01.10.2024р. у разі не припинення його дії у достроковому порядку передбаченому п.2.2.3. даного договору.

Згідно з ч.2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Статтею 1131 ЦК України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною першою ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що істотними умовами договору оренди є: - об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); - термін, на який укладається договір оренди; - орендна плата з урахуванням її індексації; - порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; - відновлення орендованого майна та умови його повернення; - виконання зобов'язань; - забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; - порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; - відповідальність сторін; - страхування орендарем взятого ним в оренду майна; - обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Дослідивши предмет укладеного між відповідачами договору та його умови, проаналізувавши його зміст, господарський суд дійшов висновку, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-14 від 27.10.2014р. за своєю природою є змішаним договором, який вбирає в себе положення, як договору підряду (виконання робіт з поточного ремонту, та/або капітального ремонту берегозахисної споруди), так і договору про спільну діяльність (об'єднання коштів та майна з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані).

При цьому, у договорі відсутні такі істотні умови як орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, які дозволяють встановити, що між сторонами вчинено саме договір оренди комунального майна. Поряд з цим, між сторонами не відбулося фактичної передачі об'єкту за договором про співробітництво, що в свою чергу також є умовою, яка дозволяє встановити, що між сторонами вчинено саме договір оренди комунального майна.

З огляду на приведене судом не встановлено при розгляді справи, що вказаний договор (правочин) вчинено з метою приховати інший договір - правочин.

За таких обставин суд приходить до висновку, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-14 від 27.10.2014р. не є удаваним договором, який приховує собою саме договір оренди комунального майна, а тому до правовідносин за вказани не можуть застосовуватись норми законодавства, які регулюють правовідносини за договором оренди комунального майна.

Посилання прокурора та позивача на наявність в оскаржуваному договорі таких істотних умов договору оренди як: строку дії договору, права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, а також проточного та капітального ремонтів, судом до уваги не приймаються, оскільки чинним законодавством не заборонено застосування до договорів про спільну діяльність положень, які регламентуються строк його дії, страхування предмету договору та проведення ремонту.

До того ж метою договору є створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Крім того, суд зазначає наступне. Згідно постанови Верховного суду України від 07.09.2016 р. у справі № 6-1026цс16, яка для господарського суду при розгляді аналогічної справи є обов'язковою в силу ст.111-28 ГПК України, Верховний суд України висльовив наступну правову позицію щодо удаваного правочину.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Таким чином суд вважає, що прокурором не доведено факту невідповідності оспорюваного договору чинному законодавству на момент його вчинення, а також факту порушення інтересів держави в особі Одеської міської ради, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача 2 звільнити комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, між траверсом № 11 та № 12 другої черги ПЗС, суд вважає що і ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки позовні вимоги в цій частині обґрунтовані ст.216 ЦК України, положеннями якої врегульовані правові наслідки недійсності правочину.

Водночас, як вище встановлено господарським судом, правові підстави для визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-14 від 27.10.2014р. відсутні.

Окрім того, суд зазначає, що вимоги ч.1 ст.216 ЦК України застосовуються саме до сторін договору, якими в даному випадку є відповідачі у справі, а позовні вимоги прокурора стосуються повернення майна на користь Одеської міської ради, яка не є стороною відповідного договору.

На підставі ст. 44, 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 32, 33 ,43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 05 липня 2017 р.

Суддя М.І. Никифорчук