КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р. Справа№ 910/7503/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Коханчук Г.В.;

відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Корпорації "Енергоресурс-інвест"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 31.05.2017, винесену за результатами розгляду

заяви Корпорації "Енергоресурс- інвест"

про скасування ухвали третейського суду у справі №08/17

у справі №910/7503/17 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк"Юнісон"

до 1) Корпорації "Енергоресурс- інвест"

2) ОСОБА_3

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 провадження у справі №910/7503/17 було припинено на підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/7503/17.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права. Зокрема, відповідач-1 звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- ухвала третейського суду про забезпечення позову по своїй суті і своїми ознаками є однією із форм рішення, а тому зава про її скасування є предметом розгляду у господарському суді;

- при винесення оскаржуваної ухвали, місцевий господарський суд фактично відмовив відповідачу-1 у праві на доступ до правосуддя, чим порушив основні засади судочинства в Україні та положення ст. ст. 55, 124 Конституції України, які є нормами прямої дії та мають найвищу юридичну силу;

- судом не було враховано практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожний у випадку спору про його цивільні права та обов'язки має право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і неупередженим судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2017 апеляційну скаргу відповідача-1 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Ткаченко Б.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.07.2017.

В судовому засіданні 04.07.2017 представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду - без змін як таку, що була винесена з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм чинного законодавства України.

Представники відповідачів у судове засідання 04.07.2017 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України участь у судовому засіданні господарського суду є правом, а не обов'язком сторони, яким вона користується на власний розсуд.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, зважаючи на обмеженість строку розгляду апеляційної скарги на ухвали суду, а також приймаючи до уваги наявні у справі докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 04.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Публічне акціонерне товариство «БАНК «ЮНІСОН» (далі - позивач) звернулося до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків (далі - третейський суд) з позовом про стягнення з Корпорації «Енергоресурс-інвест» (далі - відповідач-1) та ОСОБА_3 (далі - відповідач-2) заборгованості за договором №04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 про відкриття кредитної лінії та договором №04-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014 про відкриття кредитної лінії у розмірі 15 854 534,08 грн. та 2 054 114,12 доларів США.

Ухвалою третейського суду від 29.03.2017 за вказаним позовом було порушено провадження у справі №08/17.

Позивач звернувся до третейського суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача-1 в межах заявленої суми позовних вимог у розмірі 15 854 534,08 грн. та 2 054 114,12 доларів США, а також судових витрат за вирішення спору третейським судом у сумі 25 500,00 грн.

Вказана заява була задоволена третейським судом, про що останній винесено відповідну ухвалу від 24.04.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 11).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою третейського суду, відповідач-1 звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою, в якій просив скасувати ухвалу третейського суду від 24.04.2017 у справі №08/17 про забезпечення позову (том справи - 1, аркуші справи - 7-10).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2017 за заявою відповідача-1 про скасування ухвали третейського суду від 24.04.2017 у справі №08/17 було порушено провадження у справі №910/7503/17 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 13.05.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 1-2).

В процесі розгляду справи №910/7503/17 позивач надав письмові пояснення, в яких просив суд припинити провадження у справі, оскільки оскарження ухвал третейського суду до компетентного суду законодавством не передбачено (том справи - 1, аркуші справи - 95-96).

Аналогічні за змістом пояснення були надані третейським судом (том справи - 1, аркуш справи - 86).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 провадження у справі №910/7503/17 було припинено на підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що справа зі спору непідвідомча господарському суду (ст. 12 Господарського процесуального кодексу України) (аналогічна правова позиція наведена в п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

В ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наведено перелік справ, підвідомчих господарським судам. Зокрема в частині 2 названої статті передбачено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні регулює Закон України «Про третейські суди», який встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі ст. 40 названого Закону у разі, якщо сторони не домовилися про інше, третейський суд може за заявою будь-якої сторони розпорядитися про вжиття стороною таких забезпечувальних заходів щодо предмета спору, які він вважає необхідними, з урахуванням положень цивільного та господарського процесуального законодавства. Третейський суд може витребувати від будь-якої сторони надати належне забезпечення позову у зв'язку з такими заходами.

Питання, зокрема, щодо прийняття рішення третейським судом, вимог до рішення третейського суду, винесення додаткового рішення, роз'яснення та виправлення рішення, обов'язковості рішення третейського суду, а також оскарження рішення третейського суду врегульовані у розділі VI Закону України «Про третейські суди».

Так, відповідно до ст. 45 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду приймається після дослідження усіх обставин справи третейським суддею, що одноособово розглядав справу, або більшістю голосів третейських суддів, які входять до складу третейського суду. Рішення оголошується у засіданні третейського суду.

В ст. 51 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Як уже зазначалося вище, відповідач-1 звернувся до місцевого господарського суду із заявою про скасування ухвали третейського суду від 24.04.2017 у справі №08/17 про забезпечення позову.

Колегією суддів враховано доводи апеляційної скарги відповідача-1 відносно того, що в даному випадку оскаржувана ухвала третейського суду є лише формою рішення, а тому заява про скасування ухвали третейського суду може бути розглянута господарським судом за правилами розділу ХIV-1 Господарського процесуального кодексу України.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з положеннями ст. 52 Закону України «Про третейські суди» з питань, що виникають у процесі розгляду справи і не стосуються суті спору, третейський суд постановляє ухвали.

Натомість, як уже зазначалося вище, в силу ст. 45 Закону України «Про третейські суди» рішенням третейського суду є процесуальний документ, який приймається після дослідження усіх обставин справи та яким розглядається спір по суті і відповідні вимоги саме до рішення третейського суду наведені у ст. 46 вищезгаданого Закону.

Водночас, ст. 51 Закону України «Про третейські суди» передбачає оскарження безпосередньо рішень третейського суду, тобто процесуального документу, яким вирішено спір по суті заявлених у спорі, переданому на вирішення третейського суду, вимог.

Вказівки про можливість оскарження ухвал третейського суду Закон України «Про третейські суди», зокрема, ст. 40 (забезпечення позову) та ст. 52 (ухвали третейського суду) не містить. Норми, яка б прирівнювала ухвалу третейського суду до рішення третейського суду вказаний Закон також не містить.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що чинне законодавство України не передбачає оскарження до компетентного суду ухвал третейського суду (аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 31.05.2007 у справі №02-7/74).

Відносно доводів апеляційної скарги про обмеження доступу відповідача-1 до захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Колегія суддів погоджується з відповідачем-1 в тому, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожний у випадку спору про його цивільні права та обов'язки має право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і неупередженим судом, створеним відповідно до закону.

Водночас, застосовуючи згідно з ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами.

В ст. ст. 13, 55 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зазначені положення Конституції України реалізовані у ст. 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у ст. 20 Господарського кодексу України, в якій передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством.

Тобто в даному випадку наявність у особи права на судовий захист кореспондується з наявністю у цієї особи певних обов'язків, зокрема, щодо дотримання встановлених чинним законодавством способів захисту своїх прав.

Відповідно до положень ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

В ст. ст. 6, 129 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Як уже зазначалося вище, чинним законодавством України не передбачено можливості оскарження ухвали третейського суду до компетентного суду, а тому місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що провадження у даній господарській справі має бути припинено у зв'язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в господарських судах України.

Окрім того, оскаржувана відповідачем-1 ухвала третейського суду не є виконавчим документом у розумінні Закону України «Про виконавче провадження». При цьому відповідачем-1 не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів, які б свідчили про виконання вказаної ухвали третейського суду (накладення арешту на рахунки відповідача-1 у банківській установі, списання коштів, тощо). Тобто, фактично відповідачем-1 не доведено суду факту наявності порушення його прав внаслідок винесення третейським судом ухвали про забезпечення позову, оскільки наразі названа ухвала не виконана ані в добровільному порядку відповідачем-1, ані в примусовому порядку. Доказів на підтвердження протилежного не надано.

Клопотання відповідача-1, викладене у апеляційній скарзі, про витребування від Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків справи №08/17 не підлягає задоволенню, оскільки фактичні обставини справи встановлені судом у повному обсязі.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем-1 не надано доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час перегляду даної справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що при винесенні ухвали від 31.05.2017 у справі №910/7503/17 місцевим господарським судом було дотримано норми чинного законодавства, повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на відповідача-1 (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 32-34, 43, 49, 75, 80, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Корпорації "Енергоресурс-інвест" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/7503/17 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/7503/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7503/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко