КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/5931/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Скрипки І.М.

За участю представників:

Від позивача: Бабак Б.С.

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі №910/5931/15-г (суддя: Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 5 932, 96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 по справі № 910/5931/15-г, позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача шкоду в розмірі 5 932,96 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року по справі № 910/5931/15-г - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.08.2015 касаційну скаргу відповідача було задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 по справі № 910/5931/15-г - скасовано, справу № 910/5931/15-г направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Направляючи справу № 910/5931/15-г на новий судовий розгляд, Вищий господарський суд України зазначив, зокрема, що колегія суддів вважає передчасним і такими, що не відповідає в повній мірі обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права висновок судів про те, що у ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" недостатньо коштів та майна для погашення заборгованості, у зв'язку з чим ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача, відповідно до ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі № 910/5931/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належних і допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б підтверджували недостатність у боржника (ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія") коштів та/або майна для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 5 932,96 грн, суду не надав. А отже позивач не довів наявність обов'язкової умови прийняття на себе відповідачем вказаного зобовязання ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія". Крім того, за допомогою комп'ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" суд першої інстнції встановив, що станом на день винесення даного рішення, останнім процесуальним документом у справі про банкрутство № 5011-46/12625-2012 є ухвала Господарського суду міста Києва про призначення справи до розгляду від 02.09.2015, якою справу № 5011-46/12625-2012 прийнято до свого провадження суддею Чеберяком П.П., розгляд справи призначено на 23.09.2015. Затвердження судом звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу не відбулось. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5 932,96 грн є передчасною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі №910/5931/15-г - скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, судом першої інстанції не враховано інформацію, яка міститься в листі ліквідатора ПрАТ «УЕСК» від 08.05.2015, з якої, на думку скаржника, вбачається, що в боржника відсутні грошові кошти та майно необхідні для задоволення грошових вимог ТОВ "Маркс.Капітал". З урахуванням наведеного, апелянт зазначив, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, оскільки беззаперечними умовами для відшкодування шкоди за рахунок МТСБУ є наявність таких умов як недостатності коштів та майна страховика, та визнання його банкрутом та/або ліквідовано. Апелянт наголосив, що для здійснення МТСБУ виплати, визначеної пп. «ґ» п. 41.1. ст. 41 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», наявні всі три підстави, а саме: 1) факт визнання страховика банкрутом; 2) факт наявності не виконання зобов'язань ПрАТ «УЕСК» перед позивачем; 3) факт недостатності коштів та майна страховика для виконання його зобов'язання. Серед іншого, скаржник зазначив, що вважає висновок суд першої інстанції, щодо передчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав безпідставним та таким, що не знаходить обґрунтованого підтвердження, оскільки законодавством визначено вичерпний перелік умов, після настання яких у ТОВ "Маркс.Капітал" виникає право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості безпосередньо з МТСБУ.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ "Маркс.Капітал" по справі № 910/5931/15-г розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 16.11.2015 по справі №910/5931/15-г апеляційну скаргу ТОВ "Маркс.Капітал" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі № 910/5931/15-г було прийнято та призначено до розгляду на 02.12.2015.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Корсакова Г.В., Власов Ю.Л. від 02.12.2015 зупинено провадження в справі № 910/5931/15-г.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2017, у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до підпунктів п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/5931/15-г.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 28.04.2017 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі №910/5931/15-г сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Власов Ю.Л., Скрипка І.М.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Власов Ю.Л., Скрипка І.М. від 28.04.2017 прийнято справу № 910/5931/15-г до провадження та поновлено провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 у справі № 910/5931/15-г, розгляд справи призначено на 13.06.2017.

Представник апелянта в судовому засіданні 13.06.2017 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу - задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач в судове засідання 13.06.2017 своїх представників не направив, причин неявки суд не повідомив, про розгляд справи був повідомлений належним чином (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 571).

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, між закритим акціонерним товариством "Українська екологічна страхова компанія" та товариством з обмеженою відповідальністю "Парус Інвест" був укладений договір страхування, що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/0379759 (далі - поліс № АА/0379759), копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з п. 6 полісу № АА/0379759, був забезпечений транспортний засіб - Opel Astra OTGF 69, номерний знак НОМЕР_1.

Полісом № АА/0379759 також передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

22.06.2011 в м. Києві по вул. Кільцева дорога відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Opel, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, а також автомобіля KIA, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що підтверджується довідками, виданими ОСОБА_5 та ОСОБА_4 інспектором ВОМДТП підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, копії яких долучені до матеріалів справи.

Постановою Солом'янського районного суду міста Києва від 21.07.2011 винним у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу адміністративних правопорушень України, визнано ОСОБА_4 (водія автомобіля Opel Astra, державний номерний знак НОМЕР_1).

З матеріалів справи, а саме з наказу про прийняття на роботу № 14 від 09.03.2010, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_4 з 09.03.2010 був прийнятий на роботу на посаді водія автотранспортних засобів до товариства з обмеженою відповідальністю "Парус Інвест".

Автомобіль Opel Astra, державний номерний знак НОМЕР_1, був закріплений за ОСОБА_4 що підтверджується наказом про закріплення відповідального за транспортним засобом № 1-ТЗ від 10.01.2011, копія якого наявна у матеріалах справи.

22.06.2011 під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 виконував свої трудові обов'язки, що підтверджується подорожнім листом службового легкового автомобіля серії ЛА № 021595, копія якого долучена до матеріалів справи.

У зв'язку із настанням страхового випадку, 24.06.2011 Товариство з обмеженою відповідальністю "Парус Інвест" звернулось до Приватного акціонерного товариства "Українська екологічна страхова компанія" (далі - ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія") із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від страхувальника.

27.07.2011 року ОСОБА_5 звернулась до ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від потерпілої особи.

Відповідно до страхового акту № 09-11/2306 від 28.09.2011 року ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" прийняло рішення визнати страховим випадком дорожньо-транспортну пригоду, що відбулась 22.06.2011, та виплатити ОСОБА_5 страхове відшкодування в розмірі 5 932,96 грн.

Проте страхове відшкодування згідно акту № 09-11/2306 від 28.09.2011 в розмірі 5 932, 96 грн. виплачене ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" потерпілій особі - ОСОБА_5, не було, що підтверджується довідкою про сплату страхового відшкодування № 244 від 07.08.2012 року, копія якої долучена до матеріалів справи.

15.10.2012 між ОСОБА_5 (далі - цедент) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі - цесіонарій, ФОП ОСОБА_6.) був укладений договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування (далі - договір цесії), згідно з умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі ст. 512-519 Цивільного кодексу України, цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій приймає і зобов'язується оплатити цеденту усі права вимоги, що виникли у цедента, у зв'язку із фактом настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) за участю автомобіля Opel Astra, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, відповідальність якого застрахована згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 17.03.2011 року, номер полісу АА/0379759, в страховій компанії ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія".

Відповідно до п. 1.1 договору цесії, внаслідок укладення цього договору цесіонарій займає місце цедента (як кредитора) в зобов'язаннях, що виникли із вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, у тому числі права одержання грошового відшкодування нанесеної шкоди майну цедента, від винної особи, страхової компанії або від Моторного (транспортного) страхового бюро України, в передбачених законом випадках.

Пунктом 1.2 договору цесії передбачена характеристика права вимоги, що передається цесіонарію цедентом за цим договором: загальна сума боргу (страхове відшкодування), право вимоги сплати якого передається цедентом, складає 5 932,00 грн.

Згідно з п. 1.3.2, 1.3.3 договору цесії, зобов'язаними особами (боржниками) є ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" та Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Так, ОСОБА_5, маючи право вимоги до ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" у розмірі 5 932,96 грн, передала ФОП ОСОБА_6 право вимоги у меншому розмірі, а саме - 5 932,00 грн.

15.10.2012 між ФОП ОСОБА_6 (далі - клієнт) та товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (далі - фактор, позивач) був укладений договір про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012 (далі - договір факторингу).

Відповідно до п. 1.1 договору факторингу, в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає фактору, а фактор приймає і зобов'язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, що виникли у клієнта з договору про відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування від 15.10.2012 року (надалі іменується основний договір).

Згідно з п. 1.2 договору факторингу, в силу цього договору фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов'язаннях які виникли із вищезазначеного договору відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойки у повному обсязі.

Пунктом 1.3 договору факторингу передбачена характеристика прав, переданих фактору клієнтом за цим договором: загальна сума боргу - 5 932,96 грн.

Зобов'язаними особами (боржниками) є ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" та Моторне (транспортне) страхове бюро України (п. п. 1.4.1, 1.4.2 договору про надання фінансових послуг).

Враховуючи наведене, а також те, що ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" зобов'язання з виплати страхового відшкодування в розмірі 5 932,96 грн. на користь жодного із кредиторів виконані не були, позивач звернувся до суду та просив, на підставі пункту "ґ" ч. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а також п. 1.4.2 договору факторингу, стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - відповідач) грошові кошти в розмірі 5 932,96 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч. 2 ст. 350 Господарського кодексу України, загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Статтею 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовими вважаються, зокрема, такі послуги: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій та поручительств; переказ коштів; факторинг.

Відповідно до п. 3.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (позивача), затвердженого протоколом загальних зборів учасників товариства № 1-15 від 03.02.2015 року (далі - статут позивача), зазначено, що предметом діяльності товариства, створеного згідно з цим статутом є: факторинг; переказ коштів; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; залучення фінансових активів від юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання гарантій та поручительств; надання позик; надання послуг фінансового лізингу.

Пунктом 3.3 статуту позивача передбачено, що здійснення діяльності визначеної п. 3.2 цього статуту, становить виключну діяльність товариства та здійснюється за умови дотримання вимог законодавства про фінансові послуги.

Так, враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012 15.10.2012 має належний суб'єктний склад, з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Відповідно до ч. ст. 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 355 Господарського кодексу України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Частиною 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування").

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про страхування", страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія", як страховика, виник обов'язок виплатити страхове відшкодування в розмірі 5 932,96 грн. потерпілій особі - ОСОБА_5, яка передала своє право вимоги до ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" ФОП ОСОБА_6, останній в свою чергу передав вказане право вимоги позивачу.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 15.02.2013 року в справі № 5011-46/12625-2012 за заявою підприємства із стовідсотковим іноземним капіталом "ААЗ Трейдінг Ко" до ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" про банкрутство, зокрема, відповідача визнано кредитором останнього, визнано вимоги позивача на суму 1 644 182,94 грн (1 073,00 грн - судовий збір та 1 643 109,94 грн - страхове відшкодування) та затверджено реєстр вимог кредиторів.

Крім того, з матеріалів справи, а саме із заяви позивача про грошові вимоги, що надійшла до Господарського суду міста Києва 14.11.2012, вбачається, що позивач просив суд визнати його грошові вимоги до ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" у розмірі 1 643 109,94 грн., що виникли в тому числі на підставі договору про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012 від 15.10.2012.

Постановою про визнання боржника банкрутом Господарського суду міста Києва від 11.11.2013 в справі № 5011-46/12625-2012, ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Пунктом "ґ" ч. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (ч. 20.3 ст. 20 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відповідно до ч. 39.1 ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Враховуючи положення ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що участь у Моторному (транспортному) страховому бюро України є обов'язковою умовою діяльності будь-якого страховика, в тому числі ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія".

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Частиною 1 ст. 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом (розділ III "Ліквідаційна процедура" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Положеннями ч. 1 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" закріплено, що організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів ліквідатор у встановленому цим Законом порядку.

Частиною 2 вищевказаної статті встановлено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого, зокрема, додаються відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів. Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу (ч. 1 ст. 46 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якщо ліквідатор не виявив майнових активів, що підлягають включенню до складу ліквідаційної маси, він зобов'язаний подати господарському суду ліквідаційний баланс, який засвідчує відсутність у банкрута майна.

Згідно з ч. 2 вищевказаної статті, якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

З огляду на положення ст. ст. 20, 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов'язковою умовою прийняття на себе відповідачем обов'язків страховика, що ліквідується, є недостатність у останнього коштів та/або майна для виконання свої зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Крім того, враховуючи наведені положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд апеляційної інтенції погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що факт відсутності майнових активів у визнаного банкрутом боржника, та неможливість, у зв'язку з цим здійснити розрахунок за його зобов'язаннями, підтверджується ухвалою господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, складеними за результатами закінчення ліквідаційної процедури боржника, здійснення комплексу дій щодо пошуку, інвентаризації, оцінки та продажу майна боржника та задоволення вимог кредиторів в порядку черговості, визначеної законодавством.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, позивач належних і допустимих в розумінні ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б підтверджували недостатність у боржника (ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія") коштів та/або майна для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 5 932,96 грн., суду не надав, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявність обов'язкової умови прийняття на себе відповідачем вказаного зобовязання ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія", з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Серед іншого, за допомогою комп'ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" суд апеляційної інстанції встановив, що станом на день винесення даної постанови, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 у справі № 5011-46/12625-2012 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута та припинено провадження у справі. В той же час, як встановлено судом апеляційної інстанції, відомості про припинення ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) - відстуні, лише зазначено про те, що ПрАТ "Українська екологічна страхова компанія" знаходиться в стані припинення.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що приписами ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачено способи захисту саме порушеного права, однак, як вбачається з матеріалів справи, ані під час розгулу справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції право позивача порушено не було.

Отже, підсумовуючи все вищевказане, приймаючи до уваги, що за приписам ст. ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись чинним законодавством України, суд апеляційної інтенції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5 932,96 грн. є передчасною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

23.03.2017 через канцелярію суду відповідач подав клопотання про припинення провадження у справі, у зв'язку з тим, що Моторне (транспортне) страхове бюро України перерахувало на рахунок позивача заявлену суму, що підтверджується платіжним дорученням від 04.06.2015 № 9044.

Так, в судовому засіданні 13.06.2017 судом апеляційної інстанції було розглянуто клопотання Моторного (транспортного) страхового бюро України про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із сплатою останнім заборгованості на користь позивача.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши думку представника позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема у разі відсутності предмету спору.

Відповідно до п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, приписи статей 80 і 81 Господарського процесуального кодексу України застосовуються і в судах апеляційної та касаційної інстанцій (в останній - з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, передбачених статтею 111-7 Господарського процесуального кодексу України) щодо розгляду відповідно апеляційних і касаційних скарг.

Згідно ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Серед іншого, як вбачається з матеріалів справи, вищевказані документи не були подані сторонами під час провадження у справі № 910/5931/15-г в місцевому господарському суді, крім того відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, а поданий примірник платіжного доручення по-перше, не містить відміток банку про його виконання, а по-друге, містить відомості про перерахування коштів в сумі 7 759,96 грн. за рішенням суду від 20.04.2015 у справі № 910/5931/15, яке в свою чергу, було скасовано Вищим господарським судом України постановою 11.05.2015, а тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі № 910/5931/15-г було прийнято за відсутності вищевказаної інформації та доказів на її підтвердження.

Крім того, суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5 932,96 грн. є передчасною та необґрунтованою, внаслідок відсутності правових підстав для стягнення такої суми, правова природа якої і була предметом дослідження під час розгляду справи. Те, що відповідачем надан платіжне доручення яке містить дані про перерахування позивачу коштів (за скасованим в касаційному порядку рішенням, без відміток банку про провадення платежу) не звільняє апеляційний суд від обовязку дослідити та встановити обставини справи та правомірність заявлених вимог, з перевіркою їх поданими сторонами доказами.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість клопотання відповідача про припинення провадження у справі № 910/5931/15-г, а тому відмовляє в його задоволенні, оскільки відповідачем не було доведено відсутність предмету спору у даній справі.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Приписами ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачено способи захисту саме порушеного права.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачем не порушено, і суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справи відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю та передчасністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Враховуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення, як такі, що повністю спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта - Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал".

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі № 910/5931/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 по справі № 910/5931/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5931/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

І.М. Скрипка