ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Справа № 910/9266/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівДемидової А.М., Євсікова О.О.
розглянувши касаційну скаргуОСОБА_4
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016
у справі№ 910/9266/14 Господарського суду міста Києва
за позовомОСОБА_4
до1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД"
провизнання недійсним правочину
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: не з'явилися

- відповідача-1: не з'явилися

- відповідача-2: Костін К.М., дов. б/н від 27.04.2017

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2014 у справі №910/9266/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016, задоволено позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД" про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого приміщення №55 від 17.07.2001.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2016 у справі № 910/9266/14 постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2014 у справі №910/9266/14 скасовано, справу №910/9266/14 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

При новому розгляді, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 у справі № 910/9266/14 (суддя Босий В.П.) позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого приміщення № 55 в буд. 2-л по вул. Тимошенка у м. Києві від 17.07.2001, укладений між ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" та ТОВ "ІСМ Інтернешнл ЛТД", посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Леонтьєвою Н.Й. та зареєстрований в реєстрі за № 5с-1054.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 910/9266/14 (у складі головуючого судді Руденко М.А., суддів Пашкіної С.А., Пономаренка Є.Ю.) рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 у справі № 910/9266/14 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою у даній справі постановою апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема п. 5 ч. 1 ст. 116, ст.ст. 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 4-5, 32, 34, 43, п. 7 ч. 1 ст. 105, ст.ст. 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, ст. 10 Закону України "Про господарські товариства", просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 у справі № 910/9266/14 залишити в силі.

Відповідач-2 - ТОВ "ІСМ Інтернешнл ЛТД", надало відзив на касаційну скаргу, вважає її доводи необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції - без змін.

Відповідач-1 - ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" надало відзив на касаційну скаргу, просить касаційну скаргу задовольнити, постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 скасувати, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 у справі № 910/9266/14 залишити в силі.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2017 проведено автоматичну зміну складу суду колегії суддів у справі № 910/9266/14 та визначено склад колегії суддів: Шевчук С.Р. - головуючий, Демидова А.М., Євсіков О.О.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 17.07.2001 між ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" (продавець) та ТОВ "ІСМ Інтернешнл ЛТД" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу жилого приміщення (надалі - Договір), відповідно до п. 1 якого продавець продав, а покупець купив житлове приміщення № 55, що знаходиться в м. Києві, по вул. Маршала Тимошенка, буд. № 2-л, загальною площею 137,9 кв.м, в тому числі жилою - 96,5 кв.м.

Пунктом 2 Договору визначено, що житлове приміщення, що продається, належить ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" на підставі акта про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта за №23 від 10.07.1996 та розпорядженням Мінської райдержадміністрації м. Києва за №621 від 08.08.1996, зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.09.1996 за №9643.

Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Леонтьєвою Н.Й. 17.07.2001 за реєстровим №5с-1054.

ОСОБА_4, який є співзасновником та учасником ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" із часткою у статутному капіталі 50%, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу від 17.07.2001 недійсним.

Заявлені позовні вимоги мотивовано тим, що оспорюваний договір укладено всупереч приписам ст. 203 Цивільного кодексу України. Так, на думку позивача, договір купівлі-продажу:

- підписаний від імені ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" президентом за відсутності у нього належного обсягу повноважень та не скріплений печаткою товариства;

- укладений без прийняття загальними зборами учасників товариства рішення про погодження його укладення чи про надання президенту відповідних повноважень;

- не був спрямований на одержання ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" прибутку, що суперечить статуту відповідача 1.

Одночасно з цим, позивач зазначає, що вчинення спірного договору безпосередньо порушує його корпоративні права, оскільки призводить до зменшення майна товариства.

Окрім того, за твердженнями ОСОБА_4, останньому стало відомо про порушення його прав лише 07.03.2013, тобто в день, коли він одержав спірний договір на ознайомлення. З огляду на це, позивач вважає, що строк позовної давності ним не порушено.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції зазначив на порушення встановленої статутом відповідача 1 процедури укладення договору та відсутності у президента повноважень на укладення спірного договору, внаслідок чого спірна угода є недійсною, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності, вказав також, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що відповідачем 2 не доведено, а судом не встановлено наявності доказів на підтвердження факту обізнаності позивача, як учасника відповідача 1, про існування укладеного між сторонами Договору до 2013 року, що свідчить про дотримання ним строку позовної давності під час звернення до суду із даним позовом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд не погодився з висновком суду першої інстанції про дотримання позивачем строку позовної давності та пославшись на вказівки викладені у постанові Вищого господарського суду України від 25.04.2016 у справі № 910/9266/14 щодо істотності встановлення обставин пов'язаних з перебігом строку позовної давності, дійшов висновку про обізнаність позивача про вихід спірної квартири № 55 з майна ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" з дати прийняття Верховним Судом України постанови від 29.10.2002 у справі № 2/468 з огляду на участь ОСОБА_4, як представника ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" у судовому засіданні 29.10.2002. Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся з позовом до суду 15.05.2014, апеляційний господарський суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Однак, колегія суддів касаційної інстанції вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на наступне.

В п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом у сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин укладено від імені ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" президентом ОСОБА_7, який діяв на підставі статуту, та пославшись на п. 5.2. статуту відповідача-1 та відсутність доказів прийняття загальними зборами рішення про погодження укладення договору чи надання президенту повноважень щодо укладення спірного договору, дійшов висновку про відсутність станом на 17.07.2001 у президента повноважень на укладення договору.

Як вбачається із тексту оскаржуваного договору, під час його посвідчення державним нотаріусом було перевірено повноваження представників сторін договору - відповідачів по справі.

Однак, при розгляді справи як судом першої інстанції, так і апеляційним господарським судом матеріали нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу житлового приміщення № 55 в буд. 2-Л по вул. М.Тимошенка в м. Києві не перевірялись та не досліджувались документи, на підставі яких державним нотаріусом було посвідчено спірний договір.

Окрім того, суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на те, що, як вбачається з постанови Верховного Суду України від 29.10.2002 у справі № 12/484, право власності у даній справі визнавалось на житлове приміщення № 55 в секції № 1 літера "А" в буд. 2-Л по вул. М.Тимошенка в м. Києві, площею 158,3 кв.м. В той час, як предметом спору у даній справі є житлове приміщення № 55, що знаходить в м. Києві по вул. М.Тимошенка, буд. 2-Л, загальною площею 137,9 кв.м.

Також судом зазначено, що представниками сторін були долучені до матеріалів справи декілька копій технічної документації квартир житлових будинків по вул. М.Тимошенка, 2-Л в м. Києві, які містять однаковий номер 55 проте різні площі.

У касаційній скарзі позивач також посилається на наявність декількох житлових приміщень № 55 за вказаною вище адресою.

Однак, а ні судом першої інстанції, а ні апеляційним господарським судом дані обставини справи належним чином не дослідженні та достеменно не встановлено з посиланням на конкретні докази у справі чи тотожні житлові приміщення № 55 у вказаному будинку по вул. М.Тимошенка, 2-Л в м. Києві про яке йдеться у постанові Верховного Суду України від 29.10.2002 у справі № 12/484 та яке є об'єктом спірного договору купівлі-продажу від 17.07.2001.

Відповідно до вказівок постанови Вищого господарського суду України від 25.04.2016, для встановлення обставин щодо дотримання строку позовної давності, судам необхідно було встановити чи проводились загальні збори учасників ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" у період з 2001 по 2013 роки.

На виконання даної вказівки суду першої інстанції було надано два протоколи загальних зборів учасників ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД": № 21 від 20.03.2005 про перерозподіл статутного капіталу у зв'язку зі зміною складу учасників товариства та № 22 від 14.04.2015 про обрання директора товариства.

На підставі даних протоколів суд першої інстанції дійшов висновку про недотримання відповідачем-1 порядку скликання загальних зборів не рідше двох разів на рік та неможливість встановлення факту обізнаності позивача про укладення спірного договору.

Натомість суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 6.1.6. п. 6.1 статуту ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" в редакції від 2006, затвердженого протоколом № 21 від 20.03.2005, про право учасника на одержання даних та відомостей щодо діяльності товариства, стану його майна, розміру його прибутків та збитків, дійшов висновку про об'єктивну можливість позивача дізнатися про факт свого порушеного права, та відповідно ознайомитися з оспорюваним договором.

Однак, враховуючи фактичні обставини справи та важливість встановлення початку перебігу строку позовної давності, суди не були позбавлені можливості витребувати реєстраційну справу ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" для належного та об'єктивного дослідження усіх обставин щодо проведення загальних зборів учасників ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП ЛТД" у період з 2001 по 2013 роки, тобто з моменту укладення спірного договору і до моменту коли позивач, за його твердженням, дізнався про оспорюваний договір.

Невстановлення судами попередніх інстанцій відповідних фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, входять до предмету доказування, а отже підлягають обов'язковому дослідженню, і ненадання їм належної правової оцінки в сукупності є порушенням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, висновок про застосування чи незастосування позовної давності може бути зроблений судом лише після з'ясування обґрунтованості чи необґрунтованості заявлених позовних вимог по суті.

Водночас, апеляційний господарський суд не погодившись з висновком суду першої інстанції про дотримання позивачем строку позовної давності, не дослідив фактичні обставини справи, не надав правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, та не з'ясував чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду та відмовив у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відтак, судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування вимог ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, щодо прийняття судового рішення в результаті обговорення всіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи.

В силу вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на вищезазначене, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі судові рішення з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду судам необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти обґрунтоване, законне рішення суду.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 у справі № 910/9266/14 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я О.О. Євсіков