РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2017Справа №910/8808/17

за позовом Корпорації "Енергоресурс-Інвест"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон"

про визнання пунктів договору недійсними

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Дуб О.Р. - представник за довіреністю № 536 від 19.12.2016;

від відповідача: Коханчук Г.В. - представник за довіреністю № 2612/14від 26.12.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.04.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Корпорації "Енергоресурс-Інвест" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що викладена в п. 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014, в редакції додаткової угоди від 27.08.2015 умова про зобов'язання позичальника укласти з банком договори застави корпоративних прав з учасниками корпорації, а також умова п. 1.3.3. договору в редакції в редакції додаткової угоди від 27.08.2015 щодо встановлення розміру відсотків за користування кредитом у розмірі 26% у разі невиконання вимог п. 8.11., є такими, що суперечать вимогам закону, оскільки позивач, підписуючи договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших актів. З огляду на наведені обставини, на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України позивач просить суд визнати недійсним пункти 1.3.3. та 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 порушено провадження у справі № 910/8808/17 та справу призначено до розгляду на 23.06.2017.

23.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач, посилаючись на ст. 216 Цивільного кодексу України, що передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, вказує, що позивач переплатив, а відповідач отримав по недійсному договору 783765,87 грн., які позивач просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Банк "Юнісон".

У судове засідання 23.06.2017 з'явились представники позивача та відповідача. Представник позивача подав уточнення заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого зазначив, що слова «Приватного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» слід читати - «Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон».

Представник відповідача у судовому засіданні подав суду відзив на позов, у якому зазначив, що п. 8.11. кредитного договору створює обов'язок лише для позивача з надання додаткового забезпечення, що є поширеним у банківській практиці; зі змісту п. 8.11. не випливає, що відповідач має право вимагати від позивача, а особливо від третіх осіб, надання додаткового забезпечення, в такому випадку невиконання позивачем такої умови матиме наслідком збільшення розміру процентної ставки. При цьому, п. 1.3.3. кредитного договору, який позивач також просить суд визнати недійсним, є складноструктурним, що містить умови, прямо пов'язані не лише з п. 8.11., але і п.п. 1.3.2, 8.8.-8.10 кредитного договору.

Розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог з урахуванням уточнень щодо найменування відповідача, суд не приймає її до розгляду з наступних підстав.

Відповідно до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку (п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

З огляду на ті обставини, що в позові позивачем було заявлено лише вимогу про визнання недійсними пунктів договору (вимога немайнового характеру, збільшення якої є неможливим), а у заяві про збільшення позовних вимог мова йде про стягнення суми сплачених коштів, а отже дана заява фактично спрямована на заявлення нових вимог у даній справі, а не збільшення розміру вже заявлених, а тому, з огляду на те, що заява направлена на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд не приймає до розгляду дану заяву.

У судовому засіданні 23.06.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

14.01.2014 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Юнісон» (відповідач, банк) та Корпорацією «Енергоресурс-Інвест» (позивач, позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, відповідно до якого банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених цим договором; позичальник зобов'язується використати кредит з метою, зазначеною у п. 1.5. цього договору, своєчасно і в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені договором.

Ліміт кредитної лінії складає в період з дати набрання чинності цим договором до 27.02.2014 - 27000000,00 грн.; станом на 31.12.2017 - 0,00 грн. (п. 1.2. кредитного договору).

Згідно з п. 1.3.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, розмір процентів за користування кредитом складає: на період з 01.04.2015 до 30.06.2015 - 22% річних, на період з 01.07.2015 - 24% річних.

Згідно з п. 1.3.2. кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 8.8., 8.9., 8.10. цього договору в строк, в них встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку у розмірі: у період з 23.01.2015 до 31.03.2015 - 22% річних, в період з 01.04.2015 до 30.06.2015 - 24% річних, в період з 01.07.2015 - 26% річних.

Відповідно до п. 1.3.3. кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання, передбаченого п. 8.11. цього договору в строк, в ньому встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку за користування кредитом за період з 02.09.2015 - 26% річних. Сторони домовились, що зазначений в п. 1.3.3. розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 02.09.2015 до останнього числа календарного місяця, в якому відбулось усунення порушення відповідного зобов'язання.

Відповідно до п.п. 1.4., 1.5. кредитного договору, строк дії кредитної лінії закінчується 12.01.2018; кредит надається для мети: рефінансування заборгованості перед ПАТ «Укрінбанк» за відповідними кредитними договорами, поповнення обігових коштів та може бути використаний на будь-які цілі, що не суперечать чинному в Україні законодавству.

Відповідно до п. 8.11. кредитного договору, яким даний договір доповнено у зв'язку з укладанням додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, позичальник зобов'язується в строк до 01.09.2015 забезпечити укладання з банком договорів застави корпоративних прав по корпорації «Енергоресурс-інвест» з її учасниками, яким загалом належить не менш ніж 97,961172% статутного капіталу (фонду) Корпорації «Енергоресурс-інвест».

Пунктом 12.3. кредитного договору передбачено, що останній вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника за договором.

Згідно з п. 12.5. кредитного договору, цей договір не є договором приєднання та може бути змінений та розірваний тільки за взаємною згодою сторін, крім випадків, передбачених чинним законодавством України. Правочин про зміну або розірвання повинен бути вчинений у письмовій формі та скріплений печатками сторін.

По всіх питаннях, не врегульованих цим договором, сторони керуються відповідними нормами матеріального права України (п. 12.7. кредитного договору).

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Обґрунтовуючи підстави позовних вимог, позивач зазначає про те, що викладена в п. 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014, в редакції додаткової угоди від 27.08.2015 умова про зобов'язання позичальника укласти з банком договори застави корпоративних прав з учасниками корпорації, а також умова п. 1.3.3. договору в редакції в редакції додаткової угоди від 27.08.2015 щодо встановлення розміру відсотків за користування кредитом у розмірі 26% у разі невиконання вимог п. 8.11., є такими, що суперечать вимогам закону, оскільки позивач, підписуючи договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших актів. З огляду на наведені обставини, на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України позивач просить суд визнати недійсним пункти 1.3.3. та 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач серед підстав позову вказує на те, що спірний договір про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, зокрема, в частині п.п. 1.3.3. та 8.11., створює обов'язки для учасників Корпорації "Енергоресурс-Інвест".

Як встановлено судом, відповідно до п. 8.11. кредитного договору, яким даний договір доповнено у зв'язку з укладанням додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, позичальник зобов'язується в строк до 01.09.2015 забезпечити укладання з банком договорів застави корпоративних прав по корпорації «Енергоресурс-інвест» з її учасниками, яким загалом належить не менш ніж 97,961172% статутного капіталу (фонду) Корпорації «Енергоресурс-інвест».

За змістом ст. 511 Цивільного кодексу України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

При цьому, приписами ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Так, викладена у п. 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ щодо забезпечення позичальником укладення договорів забезпечення за своїм змістом не створює зобов'язання для третіх осіб, оскільки виходячи зі змісту пункту 8.11. в цілому, позичальник самостійно взяв на себе обов'язок з укладання договорів забезпечення (із відповідними особами), тобто фактично гарантував укладання таких договорів, тоді-як укладання останніх об'єктивно пов'язано з відповідними ризиками правовідносин з контрагентами, як-от відмови останніх від укладання такого договору тощо. Відтак, суб'єктивна оцінка позивачем імовірності (високої імовірності) погодження учасників позивача на укладення договорів забезпечення виконання ним зобов'язання за кредитним договором (договорів застави корпоративних прав) не може свідчити про виникнення у зв'язку з цим відповідних обов'язків у третіх осіб (учасників позивача).

За змістом ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Так, сам по собі договір про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ не створює обов'язку для засновників позивача щодо укладання договору забезпечення виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором.

Суд зазначає, що договір, виходячи з приписів ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто укладання договору сторонами, зокрема договору забезпечення у вигляді застави, здійснюється на добровільних засадах (в тому числі особою, яка забезпечує виконання боржником зобов'язання перед кредитором).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом, відповідно до п. 1.3.3. кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання, передбаченого п. 8.11. цього договору в строк, в ньому встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку за користування кредитом за період з 02.09.2015 - 26% річних. Сторони домовились, що зазначений в п. 1.3.3. розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 02.09.2015 до останнього числа календарного місяця, в якому відбулось усунення порушення відповідного зобов'язання.

Так, дана умова є мірою відповідальності позичальника у разі непідтвердження ним здійснення укладання договорів забезпечення у вигляді застави корпоративних прав, при цьому, дана умова впливає виключно на права та обов'язки позивача як сторони кредитного договору, оскільки змінює розмір процентної ставки за користування кредитом, проте будь-яких нових/додаткових обов'язків для третіх осіб, в тому числі засновників позивача, зокрема, у вигляді обов'язку зі сплати цих процентів, не створює.

Відтак, доводи позивача про те, що п.п. 1.3.3. та 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ є такими, що створюють обов'язки для учасників Корпорації "Енергоресурс-Інвест" є необґрунтованими.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем існування передбачених приписами ст. 203 Цивільного кодексу України обставин, які в силу ст. 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсними пунктів 1.3.3. та 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на недоведеність викладених у позові обставин, позов Корпорації "Енергоресурс-Інвест" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" про визнання пунктів договору недійсними не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

При цьому, за змістом п. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

За наведених обставин, оскільки заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (яка по суті є заявою про зміну предмета та підстав позову), подану до суду 23.06.2017, не було прийнято до розгляду в межах даного спору, у разі подання позивачем клопотання про повернення суми сплаченого судового збору за розгляд даної заяви, така сума підлягає поверненню платнику.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 03.07.2017

Суддя І.М. Отрош