РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2017Справа №910/5072/17

За позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до Ради організації ветеранів України Шевченківського району м. Києва про стягнення 89007,51 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Яковіщук Я.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - Авдеєнко М.Д. (директор).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов, з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення позовних вимог, про стягнення суми заборгованості та санкцій за ст. 625 ЦК України у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем зобов'язань за договором № Л-Б007 від 17.05.2012 розрахуватися за спожиті ним комунальні послуги, а саме стягнення:

- за Договором № Л-Б007 за період з 18.09.2010 по 24.12.2012 суми 49541,62 грн. (із них: основного боргу - 48872,97 грн., інфляційних втрат - 133,87 грн.; 3% річних - 534,78 грн.);

- за Договором № Л-Б009 за період з 09.10.2013 по 27.06.2014 суми 39465,89 грн. (із них: основного боргу - 29549,05 грн., інфляційних втрат - 9135,11 грн., 3% річних - 781,73 грн.).

Відповідач проти позову заперечує з посиланнями, що від Позивача підписаних претензій не отримував, Позивач належних доказів на підтвердження обсягів та вартості спожитих послуг не надав, а термін дії договору позички, на підставі якого Відповідач користувався приміщенням у яке надавалися послуги, закінчився. Також Відповідач вважає, що його звільнено від обов'язку сплачувати комунальні послуги у межах середніх норм споживання згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і оскільки борг є старим Відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

У засіданнях 22.05.2017 та 07.06.2017 судом оголошувалися перерви.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідач користується приміщенням 234,30 кв.м. по вул. Коперніка, 10, в м. Києві. До користування приміщенням Відповідача було допущено на підставі договорів позички, які слідували один за одним: № 61/4 від 20.07.2007 та №104/4 від 29.09.2009 (розмір приміщення було зменшено до 234,30 кв.м.), останній договір строком дії до 29.09.2012. Докази звільнення вказаного приміщення Відповідачем у матеріалах справи відсутні, відтак обставина користування Відповідачем вказаним приміщенням у період з 18.09.2010 по 09.10.2013 перед судом належними доказами не спростована.

Комунальні послуги у вказане приміщення в спірний період постачалися Позивачем на підставі договорів, які слідували один за одним: № Л-Б007 від 17.05.2012 та № Л-Б009 від 25.09.2013, за умовами яких Відповідач зобов'язався розраховуватися за спожиті послуги.

Предметом спору є стягнення з Відповідача заборгованості за надані у вказане приміщення площею 234,30 кв.м. та спожиті Відповідачем послуги централізованого опалення та холодного водопостачання, та стягнення нарахованих у зв'язку з несвоєчасною сплатою заборгованості санкцій за ст. 625 ЦК України, а саме:

- за Договором № Л-Б007 за період з 18.09.2010 по 24.12.2012 суми 49541,62 грн. (із них: основного боргу - 48872,97 грн., інфляційних втрат - 133,87 грн.; 3% річних - 534,78 грн.);

- за Договором № Л-Б009 за період з 09.10.2013 по 27.06.2014 суми 39465,89 грн. (із них: основного боргу - 29549,05 грн., інфляційних втрат - 9135,11 грн., 3% річних - 781,73 грн.).

Загальний обов'язок для всіх споживачів сплачувати за спожиті комунальні послуги також встановлений ст. 20 Закону України «Про житлового-комунальні послуги».

Разом із цим, відповідно до свого Статуту, та що також підтверджується відомостями є ЄДР, Відповідач є громадською організацією ветеранів (засновник - Київська міська організація ветеранів України), у тому числі, ветеранів війни, відтак на нього поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд зазначає, що даний закон є спеціальним у спірних правовідносинах, так як Закон України «Про житлового-комунальні послуги» покладає на споживачів комунальних послуг загальний обов'язок щодо сплати за них, а Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» унормовує реалізацію такого обов'язку з боку ветеранів війни та організацій таких ветеранів.

Стаття 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції, яка діяла у спірний період (наступна частина статті залишалась незмінною) передбачає, що ветеранські організації звільняються від плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) в межах середніх норм споживання (надання), телефоном у приміщеннях та будинках, які вони займають.

Стаття 33 ГПК України розподілила обов'язок доказування між сторонами таким чином, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки Відповідач згідно зі ст. 20 вказаного Закону звільняється від плати за користування комунальними послугами в межах середніх норм споживання (надання), у приміщеннях, які він займає, то Позивач має право заявляти до стягнення заборгованість за спожиті комунальні послуги понад такі середні норми споживання (надання) комунальних послуг.

Проте Відповідач усупереч запитань суду не надав доказів, які були у спірний період середні норми споживання комунальних послуг централізованого опалення та холодного постачання у приміщенні Відповідачем (середні норми надання цих послуг Відповідачу у приміщення), а відтак не довів, що заявлені Позивачем суми заборговані з оплати послуг централізованого опалення та холодного постачання є нарахованими сумами понад середні норми споживання цих послуг Відповідачем (надання цих послуг Відповідачу) у спірний період.

Відтак Позивач не довів, що у межах даного спору порушуються його права саме Відповідачем, оскільки від плати за користування комунальними послугами в межах середніх норм споживання (надання), у приміщення, яке він Відповідач, останній протягом спірного періоду був звільнений згідно статті 20 вказаного Закону, та при цьому доказів, що заявлена до стягнення заборгованість нарахована за послуги, спожиті Відповідачем поза середніх норм їх споживання Відповідачем (надання Відповідачу) у спірний період, Позивач суду не надав.

Посилання Позивача на відсутність підстав для звільнення Відповідача від такої оплати через відсутність законодавчої процедури реалізації статті 20 вказаного Закону (про звільнення від оплати за комунальними послугами в межах середніх норм споживання (надання)) судом відхиляються, оскільки відсутність законодавчої процедури реалізації певної норми закону не звільняє осіб, на яких поширює дію цей закон, його виконувати, та зокрема, не звільняє від обов'язку виконувати цей закон Позивача, як на особу, яка нараховує плату за спожиті комунальні послуги, тобто як виробника та постачальника комунальних послуг, та Відповідача, як їх споживача - раду ветеранів, у тому числі, ветеранів війни.

Щодо посилань Позивача на постанову КМУ від 07.03.2012 № 176, що отримані бюджеті кошти їх одержувачами, у тому числі громадськими об'єднаннями ветеранів, до яких відновиться і Відповідач, спрямовуються, в сумі не більш як 20% загального обсягу бюджетних коштів, передбачених громадському об'єднанню, в оплату комунальних послуг у межах середніх норм споживання, то суд зазначає, що обов'язок перерахувати такі бюджетні кошти, отримані з цільовим призначенням - в оплату комунальних послуг у межах середніх норм споживання, виникає у одержувача цих коштів тільки у випадку, якщо він такі бюджетні кошти з чітко визначеним бюджетним призначенням отримав; у іншому випадку змінюється цільове призначення бюджетного фінансування, що за вказаною постановою неприпустимо.

Відповідачем заперечується та у матеріалах справи відсутні докази, що він отримував бюджетне фінансування відповідно до вказаної постанови на погашення спірної у межах даної справи заборгованості, тому у Відповідача обов'язок перерахувати спірну суму коштів Позивачу, яка не була отримана у межах бюджетного фінансування, не виникнув, відтак посилання Позивача на постанову КМУ від 07.03.2012 № 176 суд відхиляє.

Також судом відхиляються посилання Позивача на постанову КМУ від 16.02.1994 №94, яка унормовує надання пільг лише за зверненням, оскільки спірні правовідносини не підпадають під регулювання указаної постанови. Вказана постанова стосується прав та обов'язків окремих фізичних осіб - ветеранів, інвалідів, та інших, які мають право на пільги та подають особисті заяви про надання цих пільг, і ці пільги надаються від звернення, тоді як у даній справі окремі ветерані учасниками спірних правовідносин не є, натомість є юридична особа, щодо якої подання особистої заяви про надання пільг указаною постановою не передбачено.

Інші посилання Відповідача щодо того, що фінансування ветеранів та їх організацій повинно здійснюватися за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, то суд зазначає, що питання такого фінансування не є предметом даного судового спору, натомість, якщо Позивач вважає, що його права порушені тим, що не було отримано компенсацію за надані Відповідачу комунальні послуги, то він не позбавлений права на звернення з окремим позовом з цього питання.

Посилання Позивача на судову практику у схожому спорі (рішення іншого господарського суду) відхиляються, оскільки норми ГПК України не передбачають застосування прецендентів, а під визначені ст. 35 ГПК України умови, щодо встановлення наданим Позивачем рішенням обставин, які не потребують доведення, то надане рішення не підпадає.

Щодо посилань Позивача, що укладені сторонами та описані вище в рішенні договори є обов'язковими до виконання, відтак Відповідач зобов'язаний вносити плату за спожиті комунальні послуги, то суд зазначає, що у даному випадку норма статі 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звільняє Відповідач від плати за користування комунальними послугами у межах середніх норм споживання (надання) у приміщення, яке займає Відповідач, і при цьому, доказів, що заявлена заборгованість нарахована за послуги, спожиті поза межами середніх норм споживання (надання), Позивач суду не надав.

Здійснення Відповідачем часткових оплат, на які посилається Позивач, як вбачається з наданих Відповідачем та не спростованих пояснень, було виконанням ним обов'язку перераховувати отримане бюджетне фінансування на оплату комунальних послуг, тобто направленням коштів згідно отриманого бюджетного призначення, проте не доводить виникнення у Відповідача обов'язку самостійно сплачувати за комунальні послуги у межах норм споживання, оскільки від такого обов'язку Відповідача звільнено статтею 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Підсумовуючи все вищенаведене суд зазначає, що Позивачем не доведено наявності у Відповідача обов'язку перерахувати Позивачу спірні суми вартостей спожитих Відповідачем комунальних послуг, тому у позові в частині стягнення суми основного боргу суд відмовляє; оскільки не доведено прострочення Відповідачем виконання грошового обов'язку щодо сплати вартості комунальних послуг, то суд відмовляє у позові і в частині нарахованих Позивачем санкцій за ст. 625 ЦК України.

Оскільки суд відмовив у позові з підстав його необґрунтованості, то заява Відповідача про застосування позовної давності залишається судом без задоволення, так як позовна давність може бути застосована тільки у разі визнання судом обґрунтованості вимог позову.

Судовий збір за ст. 49 ГПК України Позивачу за рахунок Відповідача не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.07.2017

Суддя Сташків Р.Б.