РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/4577/17 22.06.17 р.

За позовом 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркур'єр"

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників:

від позивача-1: ОСОБА_2 за довіреністю № 7с від 17.03.2017 р.;

від позивача-2: ОСОБА_2 за довіреністю № б/н від 28.12.2016 р.;

від відповідача: Кравченко О.К. за довіреністю № 300-122/02-79 від 09.11.2016 р.;

Манько О.В. за довіреністю № 300-122/02-47 від 10.04.2017 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укркур'єр" та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулись до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення.

Ухвалою суду від 27.03.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.04.2017 р.

10.04.2017 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив та повідомлення про відсутність аналогічного спору.

У судовому засіданні 10.04.217 р. представник позивачів подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.4.2017 р. оголошувалась перерва до 11.05.2017 р.

У судовому засіданні 11.05.2017 р. представник позивачів подав пояснення.

У судовому засіданні 11.05.2017 р. оголошувалась перерва до 23.05.2017 р.

23.05.2017 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні 23.05.2017 р. представник позивачів подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою суду від 23.05.2017 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів.

У судовому засіданні 23.05.2017 р. оглушувалась перерва до 13.06.2017 р.

13.06.2017 р. судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Зеленіної Н.І. у відрядженні.

Ухвалою суду від 19.06.2017 р. розгляд справи призначено на 22.06.2017 р.

У судовому засіданні 22.06.2017 р. представник позивачів підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила.

У судовому засіданні 22.06.2017 р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Антимонопольного комітету України (відповідач, Комітет) від 29.12.2016 р. № 575-р визнано дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркур'єр" (позивач-1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (позивач-2) щодо розміщення на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 неправдивої інформації, що «ІНФОРМАЦІЯ_1» порушенням, передбаченим статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у вигляді поширення інформації, що вводить в оману.

За вказане порушення на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 34 000,00 грн.; на ТОВ «Укркур'єр» - 430 426,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачі просять суд визнати його недійсним, посилаючись на те, що оскаржуване рішення являється протиправним, ґрунтується на обставинах, що не відповідають дійсності та суперечать матеріалам справи, та є необґрунтованими і недоведеними.

Позивачі, зазначаючи про наявність підстав для скасування спірного рішення Комітету, посилаються на наступне:

- позивачі не розміщували на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3. відомості про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1»;

- розміщені на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 відомості про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1», не є інформацією, що вводить в оману, оскільки єдиним національним оператором поштового зв'язку є УДППЗ «Укрпошта»;

- Комітетом не встановлена, не доведена та взагалі не з'ясована можливість настання зазначених у статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» наслідків у вигляді виникнення або можливості виникнення у невизначеного кола осіб наміру придбати послуги ТОВ «Укркур'єр» саме у зв'язку з поширенням на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 неправдивих відомостей про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1»;

- Комітет не вивчив ринок послуг, на якому діє позивач, зокрема, не визначив, які саме кур'єрські та поштові послуги надає позивач, які саме особи можуть бути замовником таких його послуг;

- дослідження серед споживачів було проведено шляхом опитування серед громадян України, які відвідували відділення поштового зв'язку УДППЗ «Укрпошта», тобто, дослідження було проведене не відповідачем, а заявником - УДППЗ «Укрпошта», заінтересованою по справі стороною;

- при прийнятті оскаржуваного рішення АМКУ взагалі не було враховано, що права заявника по цій справі на виключне надання універсальних поштових послуг з боку ТОВ «Укркур'єр» фактично порушені не були;

- при прийняті рішення АМКУ не була врахована відсутність відчутного впливу на умови конкуренції, суттєво обмеження чи спотворення конкуренції, значних збитків окремим особам чи суспільству, інших негативних наслідків розміщення зазначених відомостей;

- ТОВ «Укркур'єр» та ТОВ «Нова Пошта» не є конкурентами та здійснюють свою діяльність взагалі на різних ринках.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Статтею 3 зазначеного Закону визначено, до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції"; "Про захист від недобросовісної конкуренції", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог закону та в межах повноважень Комітету, а обставини, встановлені у ньому, являються доведеними та відповідають дійсності.

Статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази, суд відзначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" визначено, що недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2-4 цього Закону. Терміни, які вживаються для цілей цього Закону, визначені Законом України "Про захист економічної конкуренції".

Статтею 15-1 Закону визначено, що поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають; містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, Комітетом було встановлено, що на веб-сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 в мережі Інтернет, на якому здійснює власну господарську діяльність Товариство з обмеженою відповідальністю "Укркур'єр" (позивач-1), та який зареєстровано за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач-2), було розміщено наступну інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_1».

При цьому, позивачі зазначають, що вони не розміщували зазначену інформацію.

Поширення в мережі Інтернет на сторінці сайту www.ІНФОРМАЦІЯ_3 інформації «ІНФОРМАЦІЯ_1» зафіксовано працівниками Комітету у присутності осіб, залучених для підтвердження поширення такої інформації 01.10.2014 р., про що складено акт № 1 щодо наявності такої інформації в мережі Інтернет на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3.

04.11.2014 р., після отримання позивачем-1 вимоги Комітету від 02.10.2014 р. № 127-26/05-8919, працівники Комітету у присутності залучених осіб відкрили сторінку http://www.ІНФОРМАЦІЯ_3 у мережі Інтернет та, ознайомившись з її змістом, встановили, що інформація «ІНФОРМАЦІЯ_1» змінено на інформацію «ІНФОРМАЦІЯ_2», про що складено відповідний акт № 7 щодо наявності такої інформації в мережі Інтернет на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3.

Отже, зміст інформації поширеної в мережі Інтернет на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3. про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1» було змінено на інформацію «ІНФОРМАЦІЯ_2» саме після отримання ТОВ «Укркур'єр» вимоги Комітету від 02.10.2014 № 127-26/05-8919.

Як зазначає Комітет, докази наявності відношення ТОВ «Укркур'єр» до розміщення в мережі Інтернет на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3, інформації, що «ІНФОРМАЦІЯ_1», підтверджується тим, що у нижньому правому куті фірмового бланку ТОВ «Укркур'єр» містяться реквізити сайту: www.ІНФОРМАЦІЯ_3.; на сторінках сайту www.ІНФОРМАЦІЯ_3 у мережі Інтернет міститься інформація щодо номеру телефону гарячої лінії: « 0-800-50-80-80»; який надано на підставі договору від 12.08.2009 № 1477 ОДС КОР про надання послуг бізнес-мережі, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» (м. Одеса) і ТОВ «Укркур'єр», і яким користується саме ТОВ «Укркур'єр».

Комітет листом від 02.10.2014 р. № 127-26/05-8919 надіслав до ТОВ «Укркур'єр» вимогу про надання інформації, зокрема щодо правомірності поширення в мережі Інтернет на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 інформації «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Листом від 21.10.2014 № 654 позивач-1 повідомив, що фахівці ТОВ «Укркур'єр» ретельно вивчили розміщену на інтернет-сайті ТОВ «Укркур'єр» рекламну інформацію, однак жодних посилань на твердження «ІНФОРМАЦІЯ_1» так і не знайшли.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами Комітету про те, що ТОВ «Укркур'єр» має причетність до сайту www.ІНФОРМАЦІЯ_3., та вважає їх обґрунтованими і підтвердженими; а заперечення ТОВ "«Укркур'єр" про те, що останній не має відношення до зазначеного сайту, не підтверджується матеріалами справи.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що чинне законодавство України не ототожнює поняття власника сайту та особи, яка здійснює діяльність на певному веб-сайті, відтак, власник сайту та особа, відповідальна за його діяльність та наповнення, можуть бути різними.

З метою встановлення власника сайту www.ІНФОРМАЦІЯ_3 у мережі Інтернет, на якому розміщувалась інформація про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1», Комітет звернувся з вимогою про надання інформації до національного реєстратора доменних імен ТОВ «Інтернет інвест».

Листом від 08.12.2014 № 468 ТОВ «Інтернет Інвест» повідомило Комітет про те, що доменне ім'я ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстроване на ім'я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Листом від 15.05.2015 б/н позивач-2 підтвердив факт реєстрації ним доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_3. За інформацією ФОП ОСОБА_1, цей сайт існує із січня 2010 року, технічне обслуговування сайту здійснює його реєстратор.

Право розміщувати інформацію на сайті та видаляти її із сайту належить виключно позивачу-2 як володільцю (власнику) зазначеного сайту.

У цьому ж листі ФОП ОСОБА_1 зазначав :"розміщення інформації на сайті здійснював я особисто, а коли у мене не вистачало вільного часу, то розміщення інформації здійснювали за моїм проханням особи, які мали необхідний досвід роботи з комп'ютерною технікою, з якими я мав довірчі приятельські стосунки та яким я надавав для цих цілей відомості про логін та пароль доступу. При цьому, дані відносини жодним чином не були формалізовані, не мали характеру та ознак господарських відносин та існували як неформальна приятельська послуга. Тому жодні документи, зокрема, договори, акти, не складалися та не підписувалися, жодні обов'язки на себе жодна з сторін у зв'язку з цим не приймала та жодної відповідальності за це одна перед іншою не несла».

З огляду на те, що Комітетом не встановлено конкретну особу, яка фізично розміщувала спірну інформацію на веб-сайті, позивачі вважають рішення Комітету необґрунтованим.

Проте, такі твердження до уваги судом не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію", під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що:

- веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об'єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов'язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об'єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо;

- власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу;

- власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею;

- доменне ім'я - ім'я, що використовується для адресації комп'ютерів і ресурсів в Інтернеті.

Разом з тим, кожен комп'ютер при підключенні до Інтернету має свою власну унікальну адресу-число, яке складається з чотирьох байтів (ІР- адреса). Оскільки запам'ятовування десятків чи навіть сотень знаків є важким і недоцільним, для спрощення у користування було вирішено ввести спеціальні назви - домени та доменні ім'я. Доменна Система Імен влаштована таким чином, що дозволяє призначати декілька доменних імен одній IP-адресі, що дає можливість декільком веб-сайтам функціонувати на одній ІР-адресі.

Згідно визначень, що містяться у статті 1 Закону України "Про телекомунікації", домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовується адміністратором; доменне ім'я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.

У Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади, затвердженого наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 25.11.2002 року № 327/225, міститься визначення, згідно з яким веб-сайт - сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб'єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет;

Відповідно до зазначеного, особа, яка володіє сайтом має ІР-адресу (число, яке складається з чотирьох байтів), проте сайт має свою назву - www.ІНФОРМАЦІЯ_3, при цьому доменним ім'ям є "ІНФОРМАЦІЯ_3", а доменами - "ІНФОРМАЦІЯ_3 Тобто, для позначення певного сайту використовується доменне ім'я, яке створюється за допомогою доменів різних рівнів.

Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім'я. Доменне ім'я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним ім'ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім'я у відповідному домені.

Таким чином, виникають правовідносини з реєстрації доменного імені, суб'єктами яких є: реєстрант, реєстратор та адміністратор адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені:

реєстрант - особа, що бажає користуватися та розпоряджатися певним доменним іменем в публічному домені. Це і є особа, якій належить доменне ім'я, а отже і сайт, для позначення якого воно використовується;

реєстратор - суб'єкт господарювання, який надає реєстранту послуги, необхідні для технічного забезпечення делегування і функціонування доменного імені;

адміністратор - адміністратор публічного домену, в якому відбувається делегування.

Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, а отже, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім'я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту з відповідним доменним ім'ям.

З урахуванням приписів п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, можуть бути дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені.

Наявними у матеріалах справи відомостями ТОВ "ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ" та документів, наданих ФОП ОСОБА_1 належним чином підтверджується факт реєстрації ним доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому, навіть якщо розміщення певної інформації на сайті відбулось без відома власника, останній у будь-якому випадку несе відповідальність за поширену інформацію, оскільки саме він створив технічну можливість для поширення відомостей на сайті.

Також, суд вважає за доцільне зауважити, що у випадку наявності певного несанкціонованого доступу до сайту, його власник не позбавляється права звернутись до компетентних органів із відповідною заявою. Доказів звернення із такою заявою ФОП ОСОБА_1 не надано.

Крім того Комітетом було встановлено,що ФОП ОСОБА_1 являється керівником та співзасновником ТОВ «Регіональна енергетична компанія», яке у свою чергу є засновником ТОВ «Укркур'єр».

Відповідно до Статуту ТОВ «Регіональна енергетична компанія» його засновниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Листом від 16.03.2015 № 47 ТОВ «Укркур'єр» повідомило Комітет, що ОСОБА_5 в період з 06.02.2009 по 22.08.2011 працювала на посаді директора, а з 23.08.2011 по цей час працює виконавчим директором ТОВ «Укркур'єр». За весь час роботи у ТОВ «Укркур'єр» вона перебувала й перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

Листом від 16.01.2015 № 2 ТОВ «Укркур'єр» повідомило Комітет про те, що сайт www.ІНФОРМАЦІЯ_3 розроблено та зареєстровано з власної ініціативи фізичної особи - ОСОБА_1, який є пов'язаною особою із співзасновником ТОВ «Укркур'єр».

З урахуванням викладеного, Комітетом було зроблено вірний висновок про те, що ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Укркур'єр» є суб'єктами господарювання, відповідно до статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», які поширювали інформацію щодо діяльності ТОВ «Укркур'єр» на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3: «ІНФОРМАЦІЯ_1».

За таких обставин, твердження позивачів про непричетність до розміщення спірної інформації на сайті спростовується наявними у матеріалах справи доказами та не відповідає дійсності.

Суд також не приймає до уваги доводи позивачів про те, що розміщені на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 відомості про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1», не є інформацією, що вводить в оману, оскільки єдиним національним оператором поштового зв'язку є УДППЗ «Укрпошта», а ТОВ «Укркур'єр», відповідно, не є таким національним оператором поштового зв'язку, у зв'язку з їх невідповідністю дійсним обставинам справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про поштовий зв'язок» (далі - Закон), послуги поштового зв'язку - продукт діяльності оператора поштового зв'язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, банківських операцій, спрямований на задоволення потреб користувачів.

Оператор поштового зв'язку (оператор) - суб'єкт підприємницької діяльності, який в установленому законодавством порядку надає послуги поштового зв'язку.

Частиною першою статті 17 Закону встановлено, що всі оператори незалежно від їх організаційно-правової форми користуються рівними правами і виконують однакові обов'язки відповідно до законодавства України, крім виключних прав і обов'язків національного оператора, визначених Законом.

Відповідно до статті 15 Закону, юридичну особу, на яку покладається виконання функцій національного оператора, визначає Кабінет Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.01.2002 № 10-р «Про національного оператора поштового зв'язку» виконання функцій національного оператора поштового зв'язку покладено на Укрпошту.

Відповідно до статті 15 Закону національний оператор забезпечує надання на всій території України універсальних послуг поштового зв'язку за переліком, який затверджує Кабінет Міністрів України.

Універсальні послуги поштового зв'язку - набір послуг поштового зв'язку загального користування встановленого рівня якості, які надаються усім користувачам на всій території України за тарифами, які регулює держава.

Відповідно до статті 15 Закону національний оператор має, зокрема, виключне право на:

- видання, введення в обіг та організацію розповсюдження поштових марок, маркованих конвертів і карток, а також виведення їх з обігу;

- офіційне видання каталогів і цінників колекційних поштових марок та іншої філателістичної продукції;

- пересилання простих листів масою до 50 грамів та простих поштових карток;

- розміщення та використання поштових скриньок для збирання листів і поштових карток на всій території держави відповідно до нормативів, установлених уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі зв'язку;

- використання маркувальних машин та надання дозволу на їх використання іншим фізичним та юридичним особам;

- нанесення зображення Державного Герба України на поштові скриньки, транспортні засоби поштового зв'язку, а також на використання у своїй діяльності контрольно-гербових та страхових печаток із зображенням Державного Герба України.

Тобто, національний оператор поштового зв'язку є єдиним оператором, який забезпечує надання на всій території України універсальних послуг поштового зв'язку за переліком, який затверджує Кабінет Міністрів України.

Частина шоста статті 15 Закону встановлює, що для задоволення державних потреб національний оператор на договірних засадах може здійснювати діяльність, пов'язану з виплатою та доставкою пенсій, грошової допомоги малозабезпеченим громадянам, надавати інші послуги відповідно до законодавства України. Тобто, наведені вище послуги національний оператор поштового зв'язку має надавати на всій території держави, навіть у її найвіддаленіших населених пунктах.

Отже, національний оператор повинен мати необхідну для цього розгалужену мережу відділень, достатню кількість транспортних засобів тощо.

Таким чином, національний оператор поштового зв'язку й оператор поштового зв'язку відрізняються покладеними на них функціями й обов'язками.

Кабінет Міністрів України з 2002 року визначив Укрпошту національним оператором поштового зв'язку.

Відповідно до статті 17 Закону, оператори мають право інформувати користувачів про надання ними послуг поштового зв'язку через засоби масової інформації та шляхом розповсюдження рекламних повідомлень.

З метою з'ясування думки споживачів, чи могло слово «національний» стимулювати їх зацікавленість щодо придбання послуг саме у ТОВ «Укркур'єр», яке позиціонує себе як «національний оператор поштових зв'язків», Комітетом в об'єктах поштового зв'язку було проведено опитування (анкетування) споживачів поштових послуг.

На питання анкети «Чи асоціюється у Вас, словосполучення «національний оператор поштового зв'язку» із наданням державою цьому суб'єкту господарювання виключних прав і обов'язків на провадження певних видів діяльності у сфері надання послуг поштового зв'язку?» 83 відсотки респондентів надали позитивну відповідь.

На питання анкети «Якому суб'єкту господарювання (національному оператору поштового зв'язку чи просто оператору поштового зв'язку) Ви, як споживач послуг поштового зв'язку, надали би переваги?» 81 відсоток респондентів відповіли, що надали б переваги саме «національному оператору поштового зв'язку».

Отже, словосполучення «національний оператор поштового зв'язку» може викликати у споживачів уявлення про те, що цей суб'єкт господарювання отримав від держави виключні права й обов'язки на провадження певних видів діяльності у сфері надання послуг поштового зв'язку і більшість споживачів послуг поштового зв'язку надали б переваги саме національному оператору поштового зв'язку.

Таким чином, висновки Комітету про те, що поширення на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 твердження «ІНФОРМАЦІЯ_1» є неправдивим у зв'язку з тим, що єдиним національним оператором поштового зв'язку в Україні (відповідно до законодавства) з 2002 року і до сьогодні є Укрпошта, являються обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи і не спростованими позивачами.

Щодо доводів позивачів про те, що можливість настання зазначених у статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» наслідків у вигляді виникнення або можливості виникнення у невизначеного кола осіб наміру придбати послуги ТОВ «Укркур'єр» саме у зв'язку з поширенням на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 неправдивих відомостей про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_1», АМКУ не встановлена, жодними доказами не доведена та взагалі не з'ясована; відповідач не вивчив ринок послуг, на якому діє позивач, зокрема, не визначив, які саме кур'єрські та поштові послуги надає позивач, які саме особи можуть бути замовником таких послуг; дослідження серед споживачів було проведене не відповідачем, а заявником - УДППЗ «Укрпошта», заінтересованою по справі стороною, суд встановив наступне.

Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 роз'яснено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.

Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13-15 і 19 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»), або можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання (статті 4, 6, 8, 15-1, 16, 17 і 18 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»).

Відповідно до інформації з офіційного сайту в мережі Інтернет Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації (nkrzi.gov.ua/), в тому числі у сфері надання послуг поштового зв'язку, станом на 2014-2015 роки до реєстру операторів поштового зв'язку внесено 35 суб'єктів господарювання. Із них станом на 01.09.2014 на ринку 31 суб'єкт господарювання здійснював послуги поштового зв'язку.

Як встановлено Комітетом під час розгляду справи ТОВ «Укркур'єр» зареєстроване 06 лютого 2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Основним видом діяльності є поштова та кур'єрська діяльність (послуги поштового зв'язку).

За інформацією, наданою ТОВ «Укркур'єр», останнє має 12 філій та відділень, які розташовані на території України і здійснюють послуги поштового зв'язку.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується зі встановленим Комітетом ринком, на якому діє позивач-1, яким є ринок послуг поштового зв'язку.

З метою з'ясування думки споживачів, чи могло слово «національний» стимулювати їх зацікавленість щодо придбання послуг саме у ТОВ «Укркур'єр», яке позиціонує себе як «національний оператор поштових зв'язків», Комітетом в об'єктах поштового зв'язку було проведено опитування (анкетування) споживачів поштових послуг.

З огляду на викладене, суд вважає результати проведеного дослідження належним і допустимим доказам у даній справі.

Твердження позивачів про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення АМКУ взагалі не було враховано, що права заявника по цій справі на виключне надання універсальних поштових послуг з боку ТОВ «Укркур'єр» фактично порушені не були, не приймаються судом до уваги з наступних підстав.

Матеріалами справи доведено, що поширена суб'єктами господарювання в особі ОСОБА_1 і ТОВ «Укркур'єр» інформація щодо діяльності ТОВ «Укркур'єр» на сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3: «ІНФОРМАЦІЯ_1» є неправдивою і могло створити у споживача уявлення, що ТОВ «Укркур'єр» має статус та відповідно обов'язки національного оператора поштового зв'язку.

Суд погоджується з висновком Комітету про те, що дії з поширення такої інформації могли стимулювати зацікавленість споживачів та вплинути на наміри споживачів щодо придбання (замовлення) послуг саме ТОВ «Укркур'єр»; такі дії могли поставити ТОВ «Укркур'єр» у більш вигідне становище порівняно з іншими суб'єктами господарювання, які діють на ринку надання послуг поштового зв'язку. Рекламування позивачем-1 себе як національного оператора поштового зв'язку створює у споживача уявлення, що такий оператор є найбільш потужним оператором у державі та здатен пересилати поштові відправлення в кожний населений пункт держави та приймати поштові відправлення для пересилання в кожному населеному пункті держави.

Національний оператор поштового зв'язку є єдиним оператором поштового зв'язку, якому держава забезпечує фінансову підтримку в наданні універсальних послуг поштового зв'язку (стаття 15 Закону України «Про поштовий зв'язок»).

Надання такої підтримки є конкурентною перевагою, оскільки формує у споживача уявлення про такого оператора як про стабільного з економічної та фінансової точки зору та надійного контрагента.

Оскільки ТОВ «Укркур'єр» не визначено Кабінетом Міністрів України національним оператором поштового зв'язку, споживачі, ознайомившись з такою інформацією на сайті в мережі Інтернет, можуть пов'язувати ТОВ «Укркур'єр» з новим національним оператором поштового зв'язку, внаслідок чого ТОВ «Укркур'єр» могло отримати неправомірні переваги у конкуренції стосовно інших учасників цього ринку.

Суд також не приймає доводи позивачів про те, що при прийняті рішення АМКУ не була врахована відсутність відчутного впливу на умови конкуренції, суттєво обмеження чи спотворення конкуренції, значних збитків окремим особам чи суспільству, інших негативних наслідків розміщення на веб-сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_3 відомостей; та про те, що «ТОВ «Укркур'єр» та ТОВ «Нова Пошта» не є конкурентами та здійснюють свою діяльність взагалі на різних ринках.

Так, Комітетом з метою з'ясування думки конкурентів ТОВ «Укркур'єр» про те, чи може останній, поширюючи в мережі Інтернет неправдиві відомості щодо наявності в нього статусу «національний оператор поштового зв'язку» отримати неправомірні переваги у конкуренції стосовно інших суб'єктів господарювання, які працюють на цьому ринку, були направлені вимоги про надання інформації суб'єктам господарювання, які працюють на ринку надання послуг поштового зв'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, на відповідні запити Комітету Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-логістик-сервіс», Підприємство із 100% іноземним капіталом «ААЗ ТРЕЙДІНГ КО» та Товариство з обмежено відповідальністю «Нова пошта» повідомили, що дії позивача-1 з поширення в мережі Інтернет на сайті інформації, що він є «национальный оператор почтовой связи» можуть надати позивачу-1 переваги у конкуренції стосовно їхніх підприємств.

Пунктом 14 постанови ВГСУ від 26.12.2011 № 15 роз'яснено, до для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.

Таким чином, суд погоджується з доводами Комітету про те, що спірне рішення прийняте з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а також з повним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 41 Закону та пунктом 12 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (далі - Правила), затверджених розпорядженням АМК від 19.04.1994 № 5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 06.05.1994 за № 90/299 (у редакції розпорядження АМК від 29.06.1998 № 169-р) (із змінами) встановлено, що доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Пунктом 32 Правил встановлено, що у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган комітету керувався, приймаючи рішення. Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов'язань, передбачених статтею 48 Закону, у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків, а також строк виконання рішення.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними та спростованими належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивачів.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркур'єр" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 30.06.2017 р.

Суддя Н.І. Зеленіна