ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Справа № 915/92/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. -головуючого,
Ковтонюк Л.В.,
Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної
скаргиДержавного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
напостанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.17 та рішення господарського суду Миколаївської області від 12.12.16
у справі№ 915/92/16 господарського суду Миколаївської області
за позовомДержавного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Грінтур-Екс"
проприпинення дії договору №А7-А від 10.07.13 про встановлення сервітуту,

за участі представників сторін:

від позивача - Гаврилко О.О.,

від відповідача - Бігдан О.В., Копійка О.О., Діденко Ю.О.,

У С Т А Н О В И В:

05.02.16 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулись до господарського суду Миколаївської області з позовом про припинення дії договору від 10.07.13 №А7-А про встановлення сервітуту, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю "Грінтур-Екс".

Позовні вимоги з посиланням на ст.ст. 403, 525, 526, 530 ЦК України обґрунтовано припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а саме внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.15 № 483 до додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.13 №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню", якими встановлено інший спосіб доступу до причалів, та внесено доповнення щодо обмежень доступу до причалу, що використовується портовими операторами на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності; затвердженням Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.15 №541 тарифів на послуги із забезпечення доступу торгового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

12.12.2016 рішенням господарського суду Миколаївської області (суддя Коваль Ю.М.), залишеним без змін 15.02.2017 постановою Одеського апеляційного господарського суду (судді Величко Т.А., Мишкіна М.А., Таран С.В.) у задоволенні позову відмовлено, мотивуючи тим, що позивачем усупереч ст.33 ГПК України не доведено обставини, що сервітут перешкоджає забезпеченню ДП "АМПУ" рівного доступу всіх портових операторів до причалу №14. Зокрема, суди попередніх інстанцій виходили з того, що виконання сервітуту не порушує співвідношення майнових інтересів сторін і не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при його укладанні. Крім того, господарські суди зазначили, що позивачем не доведено наявність одночасного існування всіх чотирьох умов, передбачених ч.2 ст.652 ЦК України, необхідних для розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин.

У касаційній скарзі державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" посилалися на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, які просили скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення вимог скарги виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 10.07.13 між державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі виконуючого обов'язки начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" ОСОБА_8 (володілець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Грінтур-екс" (користувач) було укладено договір про встановлення сервітуту № А7-А.

Відповідно до п. 1.1 договору сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Згідно з п. 2.1 договору сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

За п. 3.1 договору видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу №14 та причальної інфраструктури (Додаток № 1, який є невід'ємною частиною цього договору), наступною довжиною: причал №14 (інв. № 1031041) - 238,0 м.п., технологічна ширина 19,80 м.п.; залізничні колії №53, №54 (інв. №№1031089, 1031090) - 519,59 м.п.; підкранові колії (інв. №1031070) - 222,7 м.п. у дві нитки.

Відповідно до п. 3.2 договору сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

Пунктом 4.1 договору визначено, що зміст сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п. 3.1 договору.

У відповідності до п. 4.2 договору сервітут є строковим та оплатним.

За умовами п. 4.4 договору сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України. Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (п. 4.5 Договору).

Положеннями п.8.6 договору сторони встановили обов'язок володільця повідомляти письмово користувача про укладення договорів сервітуту, оренди або інших договорів щодо об'єкту сервітуту або окремих його частин протягом трьох днів з дня укладення відповідного договору.

Пунктом 9.1.4 договору визначено, що володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України.

У п. 14.4 договору зазначено, що одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

За змістом пункту 14.5 договору останній може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди. Договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України (п.14.6 договору).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.15 №483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3.06.13 №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню", а саме доповнено його абзацом такого змісту: "Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства".

Наказом Міністерства інфраструктури України "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України" від 18.12.15 №541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.12.15 за №1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Посилаючись на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.12.15 №1331-р, яке набрало законної сили з 01.01.16, встановлюється інший спосіб доступу до причалу, позивачем листом від 23.12.15 №18-06/6900 направив на адресу відповідача два примірника додаткової угоди №2 до договору сервітуту з пропозицією розірвати договір від 10.07.13 №А7-А, та лист від 23.12.15 щодо необхідності укласти договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу.

У свою чергу, відповідач листами від 21.12.15 №4166 та від 29.12.15 №4220 відхилив зазначені пропозиції позивача.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору від 10.07.2013р. №А7-А про встановлення сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Пунктом 2 частини 1 статті 395 ЦК України до речових прав на чуже майно віднесено право користування (сервітут).

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом ч.ч.1-5 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

За вимогами частини 1 статті 201 правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

У відповідності до вимог указаної статті закону спірний сервітут зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7901272, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Із матеріалів справи видно, що об'єктом сервітуту за спірним договором є причал № 14 (інв. № 1031041), загальною довжиною 238,0 м.п., загальною технологічною шириною 19,80 м.п., та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№ 53, 54 (інв. №№ 1031089, 1031090), загальною довжиною 519,59 м.п. та підкрановими коліями (інв. № 1031070) загальною довжиною 222,7 м.п. у дві нитки, котрі обліковуються на балансі ДП "АМПУ", як державного підприємства, утвореного відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об'єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту) (ст. 1 Закону України "Про морські порти України").

Положеннями ч.3 ст.23 Закону України "Про морські порти України" передбачено, що закріплене за адміністрацією морських портів України державне майно належать їй на праві господарського відання. ДП "АМПУ" володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

Пунктом 12 статті 1 Закону України "Про морські порти України" визначено, що причал - це гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбійні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судна і висадки з суден, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, тобто безпосередньо забезпечує здійснення відповідачем його основної діяльності.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій з урахуванням наведеного законодавства, статуту позивача, умов договору № А7-А, виходили з того, що сервітут встановлено щодо частини причалу, включаючи причальну інфраструктуру, як складову об'єкта нерухомого майна, закріпленого за позивачем, а не причалу як цілісного майнового комплексу, і, що законодавство не містить прямої заборони на встановлення сервітуту щодо частини причалу, включаючи його причальну інфраструктуру.

Як видно із матеріалів справи, підставою для укладення між сторонами у справі договору сервітуту була необхідність відповідача у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт через причал № 14 із використанням приналежної до нього причальної інфраструктури, при цьому таку діяльність не убачалося здійснювати іншим способом, оскільки відповідач є власником нерухомого майна, розташованого на суміжній земельній ділянці в тиловій частині причалу № 14, яке технологічно поєднаного з цим причалом, а також рухомого майна, котре технологічно поєднано із зазначеним нерухомим майном товариства та причальною інфраструктурою, що підтверджується наявними в матеріалах справи правовстановлюючими документами на право власності та право користування ТОВ "Грінтур-Екс" нерухомим та рухомим майном.

Статтею 406 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав для припинення сервітуту, а саме: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст.406 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій правильно виходили з відсутності підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.406 ЦК України відсутні, зважаючи на зміст пункту 8.6. договору сервітуту та положення ч.1 ст.12 Закону України "Про морські порти України" стосовно мети укладення спірного договору - потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт, які технологічно поєднані з нерухомим майном, що знаходиться в тилу причалу №14 та з використанням належної до нього причальної інфраструктури (підкранових та залізничних колій).

Таким чином, оскільки обставини, які були підставою для встановлення сервітуту на час розгляду спору господарським судом не припинені та продовжують існувати, речове право відповідача на чуже майно є зареєстрованим, при чому останній належним чином вносить плату за користування сервітутом та продовжує її сплачувати, вказане виключає можливість припинення встановленого сервітуту на підставі п.4. ч.1 ст.406 ЦК України.

Положеннями статті 652 ЦК України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З аналізу наведеної норми матеріального права убачається, що законодавець пов'язує можливість розірвання договору з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України. Одночасне існування цих умов позивачем належними та допустимими доказами не доведено, про що також правильно зазначено господарськими судами попередніх інстанцій.

За змістом статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не входить до компетенції касаційної інстанції.

Викладені у касаційній скарзі доводи скаржника обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та по суті зводяться до намагання довести обставини, відмінні від установлених судами першої та апеляційної інстанції, що суперечить вищезгаданим вимогам процесуального закону.

Пунктом 1 статті 1119 ГПК України визначено, що касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Зважаючи на встановлені обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, колегія суддів, перевіривши в порядку ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.17 та рішення господарського суду Миколаївської області від 12.12.16 у справі №915/92/16 - без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя Л.В. Ковтонюк

Суддя Н.М. Нєсвєтова