ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" червня 2017 р.Справа № 916/821/13

Господарський суд Одеської області
У складі колегії суддів:
Головуючого судді Желєзної С.П.
Судді Малярчук І.А., судді Щавинської Ю.М.
Секретаря судових засідань Курка Д.В.
За участю представників сторін:
Прокурор: Галісевич О.О. /посвідчення/

Від позивачів:

- Міністерства оборони України: Дідух С.П. за довіреністю №220/220/д від 10.05.2017р.;

- Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району: Турченко О.В. за довіреністю №11 від 10.01.2017р.

Від відповідача:

- Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області: не з`явився;

Від третіх осіб:
- Кабінету Міністрів України: Ківало Л.В. за довіреністю №03-35/1702 від 22.02.2017р.;

- Оперативного командування „Південь: не з`явився;

- Одеської обласної державної адміністрації: не з`явився;

сільськогосподарського виробничого кооперативу „Победа: Шум О.О. за довіреністю № б/н від 24.02.2017р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України, оперативного командування „Південь, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Одеської обласної державної адміністрації, сільськогосподарського виробничого кооперативу „Победа про визнання незаконним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (далі по тексту прокурор) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (далі по тексту Білгород-Дністровської КЕЧР) до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (далі по тексту Тарутинська РДА Одеської області) про визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської РДА Одеської області №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради. Позовні вимоги обґрунтовані фактом невідповідності оскаржуваного розпорядження вимогам закону, оскільки вказане розпорядження було прийняте Тарутинською РДА Одеської області із перевищенням повноважень.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.09.2013р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.12.2013р., позов прокурора був задоволений у повному обсязі, визнано незаконним та скасовано розпорядження Тарутинської РДА Одеської області №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.06.2014р. по даній справі рішення господарського суду від 09.09.2013р. та постанова від 17.12.2013р. по даній справі були скасовані, справу було передано на новий розгляд до місцевого господарського суду, у зв`язку із неповним з`ясуванням судами попередніх інстанцій всіх обставин справи. У постанові від 25.06.2014р. по даній справі Вищим господарським судом України також було наголошено, що судами не було надано правової оцінки наявним в матеріалах справи документам, а окрім того судом касаційної інстанції було зазначено про помилковий висновок суду щодо преюдиційного значення для розгляду даної справи фактів, які були встановлені Одеським апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.06.2012р. по справі №2-а-3436/08/1570.

Ухвалами від 08.09.2014р. по даній справі господарським судом було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 20.11.2014р. господарським судом було поновлено провадження у справі, у зв`язку з усуненням обставин, які зумовили її зупинення, а саме у зв`язку із надходженням повідомлення судового експерта про неможливість проведення експертного дослідження.

Ухвалою від 23.03.2015р. господарським судом було зупинено провадження у даній справі до вирішення пов`язаної з нею справи №916/564/15-г про визнання незаконними та скасування рішення Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та рішення звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946р.

У зв`язку із завершенням розгляду у межах справи №916/564/15-г позовних вимог Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області до Одеської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування рішення Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та рішення звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946р., за результатами розгляду яких господарським судом м. Києва було постановлено рішення від 16.04.2015р. про відмову у задоволенні позову, та надходженням відповідного клопотання, господарським судом ухвалою від 15.07.2017р. було поновлено провадження у справі №916/821/13.

Тарутинська РДА Одеської області заперечувала проти позовних вимог прокурора з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, у зв`язку з чим, відповідач просив господарський суд відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора у повному обсязі.

Сільськогосподарський виробничий кооператив „Победа у судових засіданнях по даній справі у задоволенні позовних вимог прокурора просив суд відмовити у повному обсязі. Кабінет Міністрів України позовні вимоги прокурора підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Оперативним командуванням „Південь та Одеською обласною державною адміністрацією не було надано суду пояснень щодо позовних вимог, заявлених прокурором у межах даної справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Ради народних комісарів УРСР від 18.12.1945 №2002/063 "Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районов Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО" постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі в межах схеми, що додавалось до рішення.

Постановою Ізмаїльського обласного виконавчого комітету і бюро обкому КП/б/У від 12.02.1946 №53/9-ОП "О порядке передачи в натуре земель Одесскому Военному Округу для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.ХІІ.1945 года за №2002/063", затверджено перелік організаційних заходів, необхідних для здійснення в натурі передачі земель Одеському військовому округу та переселення в зв`язку з цим селянських господарств.

При цьому, 10.06.1946р. обласною комісією по передачі земель Одеському військовому округу, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23600 га. Так, вказаним актом було підтверджено факт відведення земельної ділянки на площі 23600 га в натурі за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів. При цьому, в акті від 10.06.1946р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим, фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акта.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946р. "Об утверждении акта областной комиссии по передаче земель под артилерийский полигон Одесскому Военному Округу" було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946р. про передачу земельної ділянки площею 23600 га під учбовий артилерійський полігон Одеському військовому округу.

05.05.2005р. Тарутинською районною державною адміністрацією відповідно до статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 141, 149, пунктів 3, 5, 12 розділу Х Земельного кодексу України, згідно з директивою Міністерства оборони України №115/1/01 від 29.01.2004р. та Наказом командувача військами Південного оперативного командування № 67 від 16.02.2004р. "Про розформування військової частини А-1366" було прийнято розпорядження №101/А-2005 "Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради", яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", було припинено право користування земельною ділянкою площею 23253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Розпорядженням Тарутинської РДА Одеської області №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради було, зокрема, затверджено проект землеустрою СГВК „Победа щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1 341,35 га, в тому числі ріллі 1 341,35 га, в короткострокову оренду строком на 5 років із земель запасу Веселодолинської сільської ради.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012р. визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями".

Прокурор зазначає, що прийняттям оскаржуваного розпорядження Тарутинською РДА Одеської області було порушено права позивачів, оскільки оскаржуване розпорядження було прийнято відповідачем із перевищенням наданих йому законом повноважень.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України від 21 вересня 1999 року за N 1075-XIV (з наступними змінами та доповненнями) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Положеннями ч. 2 ст. 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України, п. 102 ч. 4 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про Міністерство оборони України від 26 листопада 2014 р. N 671 військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо відчуження військового майна та здійснює в установленому законом порядку його відчуження або передачу.

Приписами ст. 4 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України встановлено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо. У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.

З матеріалів справи вбачається, що згідно індивідуальної картки №95 обліку земельної ділянки 92 земельна ділянка площею 24 229,5 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с. Надеждівка, закріплена за Білгород-Дністровською КЕЧР (військове містечко №11).

При цьому, господарський суд зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 № 390-р "Про передачу майнових комплексів військових містечок" було прийнято пропозицію Міноборони, погоджену з обласними, міськими, районними, селищними і сільськими радами та Арцизькою райдержадміністрацією Одеської області, щодо передачі з державної власності у власність (спільну власність) територіальних громад та до сфери управління Арцизької райдержадміністрації майнових комплексів військових містечок згідно з додатком, в якому зазначено, в тому числі, про передачу у спільну власність територіальних громад Арцизького району військового містечка № 10 с.Весела Долина Тарутинського району. Слід зазначити, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 № 390-р було передбачено передання майнового комплексу військового містечка №10 до спільної власності територіальних громад саме Арцизького району.

При цьому, вказаним розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 № 390-р не передбачалось передання у спільну власність територіальних громад майнового комплексу військового містечка № 11, розташованого за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с. Надеждівка.

Так, згідно облікових даних Білгород-Дністровською КЕЧР до складу військового містечка №10 входили - 24 будівлі (з яких 10 - житлові будинки на 21 квартиру, 3 комунальні споруди та 11 будівель та споруд різного призначення), площа переданої згідно акта прийому-передачі земельної ділянки склала 86,7 га. Натомість земельна ділянка площею 1 341,35 га, проект землеустрою якої був затверджений оскаржуваним розпорядженням, розташована у межах земельної ділянки площею 24 229,5 га, яка відповідно до відомостей індивідуальної картки №95, обліковується на балансі Білгород-Дністровської КЕЧР (військове містечко №11).

Згідно з приписами ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України
Відповідно до ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Приписами п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил від 28 грудня 2000 р. N 1919 встановлено, що повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Так, в силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України „Про використання земель оборони 27 листопада 2003 року N 1345-IV (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно зі ст. 14 Закону України „Про збройні Сили України 6 грудня 1991 року N 1934-XII (з наступними змінами та доповненнями) Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16.09.2015 у справі № 926/1017/14.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України, які є вичерпними та не підлягають довільному тлумаченню. Відповідно до наведеної законодавчої норми такими підставами, зокрема, є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

За приписами частин 3 та 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України).

З наведених вище положень законодавства вбачається, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа та подальше укладання договорів оренди земельних ділянок, віднесених до земель оборони, могло здійснюватись лише за умови належного припинення права користування цією землею попереднього користувача.

При цьому, п. п. 44, 45 „Положення Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. N 483, врегульовано, що за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Підсумовуючи вище наведені приписи чинного законодавства, господарський суд доходить висновку, що передача земель, наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органам влади за умови отримання згоди Міністра оборони України. Проте, жодних доказів та підтвердження надання такої згоди, як і доказів на підтвердження відмови Міністерства оборони України від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, а також рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України, господарському суду надано не було. Викладене свідчить, що Тарутинською РДА Одеської області розпорядження №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради було прийнято з перевищенням наданих законом повноважень.
Проте, вирішуючи питання про можливість захисту прав Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської КЕЧР, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

У постанові Верховного Суду України від 06.07.2016р. по справі №916/876/13 зазначено, що у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Викладене вище дозволяє господарському суду зробити висновок, що розпорядження №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради є ненормативним актом, оскільки його приписи, які були зведені до конкретного суб`єкта, вичерпали свою дію фактом їх виконання.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 р. у справі № 21-405А14 позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність або оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Верховний Суд України у наведеній постанові дійшов висновку, що розгляд позову про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженого органу, не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), підстави для задоволення позову про визнання цього рішення незаконним та скасування відсутні.

При вирішення даної справи господарський суд також приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені у постанові 06.07.2016р. по справі №916/876/13, які відповідно до ст. 111-28 ГПК України повинні враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, у відповідності до якого позов, предметом якого є визнання недійсним розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу в оренду земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а, відтак, його скасування не породжує наслідків для орендарів земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

З огляду на вище викладене, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської РДА Одеської області №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради, що має наслідком необхідність відмови у задоволенні позовних вимог прокурора.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Підсумовуючи все вищевикладене, позов прокурора, пред`явлений в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської РДА Одеської області №367/А-2007 від 07.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СГВК „Победа на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 26 червня 2017 р.

Головуючий - С.П. Желєзна

Суддя І.А. Малярчук

Суддя Ю.М. Щавинська