ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року Справа № 916/363/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддівКролевець О.А., Євсікова О.О., Козир Т.П,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.01.2017
та постановуОдеського апеляційного господарського суду від 21.03.2017
у справі№916/363/16 Господарського суду Одеської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Котовське зерно"
прозобов'язання повернути майно та стягнення 128 760,22 грн.
за участю представників:
від позивача:Йосипишин Р.В.,
від відповідача:Басюк О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Справа розглядалась судами неодноразово. За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Одеської області від 03.01.2017 у справі №916/363/16 (суддя Смелянець Г.Є.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 (колегія суддів у складі: Принцевська Н.М., Діброва Г.І., Лисенко В.А.), в позові Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Котовське зерно" про зобов'язання повернути безпідставно списане зерно пшениці 3 класу у кількості 157 270,00 кг та стягнення 93 414,28 грн. пені та 35 345,94 грн. штрафу, а всього: 128 760,00 грн. відмовлено.

Не погодившись з вказаними судовими актами, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає, що рішення та постанова судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, а касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 14.07.2014 між ТОВ "Котовське зерно" (зерновий склад) та ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна № 16/14, за умовами якого (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 01.03.2015) поклажодавець зобов'язувався передати зерно на зерновий склад, а останній зобов'язувався прийняти таке зерно пшениці 2 класу, пшениці 3 класу, ячмінь 3 класу для сушіння, очищення, зберігання та відвантаження на визначених цим договором умовах, і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним, як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до п.п. 3.1.1, 3.1.2 договору зберігання зерновий склад зобов'язувався прийняти від поклажодавця зерно фактичної вартості; визначити якість зерна в лабораторії зернового складу за чинними методиками і показниками, встановленими державними стандартами.

Відповідно до п. 5.5. договору зерновий склад несе повну матеріальну відповідальність за прийняте зерно та його якість. В разі не обґрунтованого незабезпечення кількісного та (або) якісного зберігання зерна зерновий склад здійснює його заміну за власний рахунок або відшкодовує його вартість за біржовими цінами.

Згідно з п. 6.1 договір зберігання набирає чинності з моменту його укладення і діє до 01.05.2015.

Додатковою угодою №1 до договору, укладеною між сторонами 01.03.2015, сторонами змінені умови п.4.6. договору щодо тарифів за послуги поклажодавця.

На виконання умов цього договору позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання зерно пшениці м'якої (3 класу) у кількості 9 300 000 кг вологістю 14%, зі сміттєвою домішкою 2%, що підтверджується складськими квитанціями на зерно №133 від 18.07.2014, №144 від 23.07.2014, №145 від 23.07.2014, №162 від 15.08.2014, в яких також встановлений строк зберігання зерна відповідачем до 01.05.2015 та умови зберігання зерна - знеособлено.

Під час дії укладеного між сторонами договору відповідач надав позивачу послуги із зберігання та відвантаження пшениці, що підтверджуються відповідними актами надання послуг № 115 від 31.08.2014, № 143 від 30.09.2014, № 185 від 31.10.2014, № 227 від 30.11.2014, № 251 від 31.12.2014, № 7 від 31.01.2015, № 8 від 31.01.2015, № 39 від 28.02.2015, № 40 від 28.02.2015, № 71 від 31.03.2015, № 70 від 31.03.2015, № 90 від 16.04.2015, № 103 від 30.04.2015, № 102 від 30.04.2015, № 154 від 31.05.2015, № 155 від 31.05.2015, № 196 від 30.06.2015, № 195 від 30.06.2015, № 207 від 10.07.2015, № 208 від 10.07.2015, згідно з якими відповідач відвантажив позивачу пшеницю у загальній кількості 9 142 730 кг, а саме: у листопаді 2014 у кількості 2 742,19 тон, у грудні 2014 - 1222,25 тон, у квітні 2015 - 1999,99 тон, у червні 2015 - 347,35 тон, у липні 2015 - 2830,95 тон.

На підставі копій посвідчень про якість зерна, судами встановлено, що на кожну відвантажену партію зерна, наявні відомості щодо вологості цього зерна - 12,3%,13% та смітної домішки - 2%, 1,8%, 1,7%.

Листом від 08.09.2015 №30-4-12/4623 позивач просив відповідача надати довідку про наявність на зберіганні відповідача зернових культур, що належать позивачу станом на 01.09.2015.

Листом від 10.09.2015 №388 відповідач повідомив позивача про відсутність на зберіганні відповідача належного позивачу зерна.

13.10.2015 позивач надіслав відповідачу лист від 09.10.2015 №130-4-12/3321, в якому повідомив про те, що позивач не визнає списання по вологості, смітній домішці, природному убутку та вимагає від відповідача повернути необґрунтовано списане зерно у кількості 157,270 тон.

Предметом даного спору є вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути позивачу зерно пшениці 3 класу у кількості 157 270 кг, та стягнення з відповідача 128 760,22 грн., з яких 93 414,28 грн. - пеня та 35 345,94 грн. - штраф, що нараховані відповідачу на підставі ч.2 ст.231 ГК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що заявлені до стягнення 157 270 кг зерна є убутком у масі за рахунок зниження смітної домішки, вологості та за рахунок природного убутку.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, на підставі договорів чи інших правочинів.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно з п.10 ст. 1 Закону України „Про зерно та ринок зерна в Україні" зберігання зерна - це комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна.

За приписами ст. 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах. При прийманні зерна на зберігання зерновий склад зобов'язаний здійснити аналіз його якості. Зерновий склад зобов'язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

Статтею 32 вказаного Закону встановлений обов'язок зернового складу повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством.

З метою ведення належного обліку та оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах наказом Міністерства аграрної політики України № 661 від 13.10.2008 затверджено Інструкцію про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах (далі - Інструкція № 661).

Відповідно до п. 1.1 розділу ІІІ вказаної Інструкції № 661 після прийняття зерна на зберігання підприємство проводить технологічні операції щодо забезпечення його кількісного та якісного зберігання.

Основними операціями із доробки зерна в елеваторах (складах) є його очищення, сушіння, вентилювання, знезараження. Послідовність проведення доробки визначається можливостями технологічної схеми (п. 1.3 розділу ІІІ Інструкції № 661 ).

За змістом п. 1.6 розділу ІІІ Інструкції № 661 розрахунки за надані послуги проводяться за кожен фактично знятий тонно-процент або планову тонну сирого, вологого та засміченого зерна, виходячи з фізичної маси зерна по надходженню. При надходженні зерна з вологістю та смітною домішкою вище базисних кондицій, що зазначені в договорі складського зберігання, але при цьому зерно не потребує сушіння та очищення і ці послуги не надаються, розрахунки не проводяться.

Згідно з п. 1.11 розділу VIII Інструкції № 661 обґрунтованість втрати встановлюється відповідно до досягнутого при зберіганні та доопрацюванні поліпшення якості та норм природного убутку при зберіганні. Проведені операції з очищення і доопрацювання зерна підтверджуються актами встановленої форми (форма № 32, форма № 34).

Пунктом 1.12 розділу VIII Інструкції № 661 встановлено, що обґрунтованість зміни маси зерна і продукції залежно від зміни їх якості встановлюється за відповідними формулами.

Відповідно до п. 1.14 розділу VIII Інструкції № 661 природний убуток зерна при зберіганні розраховується згідно з нормами природного убутку, затвердженими постановою Державного комітету СРСР по матеріально-технічному забезпеченню від 07.01.1986 № 4 та введеними в дію наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР від 28.01.1986 № 23 "Об утверждении норм естественной убыли зерна, продуктов его переработки, семян трав, кормов травяных, искусственно высушенных и семян масличных культур при хранении на предприятиях системы Министерства хлебопродуктов СССР".

Судами попередніх інстанцій встановлено, що під час зберігання переданого позивачем зерна пшениці відповідачем у вересні-листопаді 2014 року здійснювалося освіження цього зерна шляхом переміщення пшениці зі складу в склад, та охолодження шляхом пропущення зерна через зерносушарку ДСП-32 з використанням зовнішнього повітря, що підтверджується розпорядженнями-актами на доробку (охолодження) зерна №8 від 03.09.2014, №9 від 03.09.2014, №10 від 03.09.2014, №11 від 01.10.2014, №12 від 01.10.2014, №14 від 01.10.2014, №15 від 04.11.2014, №16 від 04.11.2014, №17 від 04.11.2014, акти доробки (охолодження) зерна, та картки аналізу зерна.

Також позивачем проведені роботи з газації та дегазації переданого позивачем на зберігання зерна пшениці, про що також складені відповідні акти.

Внаслідок надання таких послуг була знижена вологість та смітна домішка переданого на зберігання зерна пшениці, що в свою чергу призвело до убутку у масі цього зерна, який розрахований відповідачем за відповідними формулами, наведеними в Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах.

Судами також встановлено, що як у розрахунку убутку у масі від зменшення смітної домішки, так і у розрахунку убутку у масі від зниження вологості використовуються показники смітної домішки та вологості за видатком, середні показники яких встановлені у формі №36 за весь період зберігання зерна, із врахуванням кількості відвантаженої продукції.

10.07.2015 комісією у складі: директора ОСОБА_9, начальника ВТП ОСОБА_10, головного бухгалтера ОСОБА_11, старшого майстра ОСОБА_12 на підставі договору №16/14 від 14.07.2014 проведено перевірку результатів операцій з зерном, відповідності кількісних і якісних облікових даних, втрат та кількості зерна і відходів, що підлягають поверненню, внаслідок якої виявилося надходження зерна у кількості 9 300 000 кг вологістю 14% смітною домішкою 2%, видано зерна у кількості 9 142 730 кг вологістю 12,78 %, смітною домішкою 1,79%. Різниця між надходженням і видатками становить 157 270 кг вологістю 1,22% та смітною домішкою 0,21%. Строк зберігання становить 7 міс. 12 днів.

Також в акті здійснений розрахунок убутку у масі, згідно з яким останній становить 157 270 кг, в т.ч. за рахунок зниження вологості убуток у масі становить 129 900 кг (1.40%), за рахунок зниження смітної домішки убуток у масі становить 18 600 кг (0,20%), природній убуток при зберіганні зерна становить 8 770 кг (0.096%).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що здійснений відповідачем розрахунок убутку у масі переданого на зберігання зерна внаслідок зниження вологості, смітної домішки та природного убутку є вірним.

Крім того, зауважено, що зерно позивача, що знаходилось у відповідача на зберіганні, відвантажувалось партіями.

Згідно п. 4.5. договору складського зберігання №16/14 від 14.07.2014, укладеного між позивачем і відповідачем, остаточні розрахунки при відвантажені проводяться з складанням актів-розрахунків. Договором між позивачем та відповідачем не передбачено складання попередніх актів-розрахунків, а будь-яких звернень від поклажодавця щодо їх надання не надходило.

При цьому, апеляційним господарським судом встановлено, що то за умови вимоги позивачем надання попередніх актів-розрахунків після відвантаження кожної партії зерна, сумарна маса убутку зерна у п'яти актах-розрахунках становила б таку ж саму кількість - 157 270 кг, оскільки у акті-розрахунку були враховані середні показники якості за весь період зберігання.

Згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, судами правомірно відхилено посилання позивача на те, що розпорядження-акти на доробку (охолодження) зерна, акти доробки (охолодження) зерна не вписані відповідачем в акт-розрахунок №8 від 10.07.2015, оскільки відсутність цих актів в акті-розрахунку не спростовує їх наявності, а також не спростовує обставин зменшення вологості та смітної домішки переданого відповідачу на зберігання зерна. Судами встановлено, що зменшення показників вологості та смітної домішки переданого на зберігання зерна було відомо і самому позивачу, оскільки на кожну партію відвантаженого за весь період зберігання зерна відповідачем видавалися посвідчення про якість зерна, в яких зазначено показники як вологості, так і смітної домішки на момент відвантаження.

Підтвердженням того, що відповідач не проводив операцій з доробки зерна є те, що у всіх актах надання послуг та рахунках на оплату, які надавались позивачеві згідно п. 4.4. договору, у найменуванні робіт та послуг, окрім відвантаження та оформлення складських квитанцій, вказано лише послуги по зберіганню зерна.

У п. 6.11.3. Технічного регламенту зернового складу, затвердженого наказом Мінагрополітики України №228 від 15.06.2004, який є одним з основних документів для організації державного регулювання ринку зерна в Україні, зокрема сертифікації послуг зернових складів із зберігання зерна та продуктів його переробки (був чинним під час освіження та охолодження зерна відповідачем у вересні та на початку жовтня 2014) закріплено, що для ефективного надання послуг зерновий склад повинен забезпечити режими зберігання зерна: а) у сухому стані; б) в охолодженому стані; в) у герметичних умовах.

Згідно з п.п.4.10, 5.1 Інструкції №9-7-88 по зберіганню зерна, маслонасіння, борошна і крупи, затвердженої наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР від 24.06.1988, з моменту надходження зерна, що надходить на підприємство, протягом всього періоду його зберігання організовується систематичний контроль за якістю та станом кожної партії. Зерно піддають обробці (очищенню, сушінню, охолодженню, знезараженню та ін.) в терміни, що забезпечують зберігання його якості.

З настанням осіннього похолодання на підприємствах проводяться роботи з переводу зерна на зимові умови зберігання з використанням всіх технічних засобів підприємства у відповідності до раніше розробленого плану. Черговість охолодження партій зерна встановлюється в залежності від їх стану по вологості, температурі та забрудненості. Охолодження зерна проводять: на стаціонарних чи переносних установках активного вентилювання, шляхом пропуску зерна через зерноочищувальні машини, зерносушарки, шляхом провітрювання приміщень. Охолодженим першого ступеня вважаються партії зерна, що мають температуру зернової маси від +10 до 0С, охолодженим другого ступеня - партії зерна з температурою нижче 0С по всіх прошарках зернової маси.

Враховуючи зазначене суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що охолодження та освіження зерна пшениці є обов'язковим для зернового складу з метою забезпечення зберігання зерна, а застосування зазначених заходів не вимагає якихось особливих підстав.

Спростовуючи доводи позивача про те, що проведення дегазації зерна шляхом його переміщення зі складу на склад не передбачено вимогами Інструкції по боротьбі з шкідниками хлібних запасів №9-1-80, затвердженої наказом Міністерства заготівель СРСР №41 від 13.02.1980, суди попередніх інстанцій правомірно зазначили про те, що обмежень щодо застосування інших способів дегазації, аналогічним активному вентилюванню (в тому числі переміщення пшениці зі складу в склад) у зазначеній Інструкції не міститься, в той час як обов'язок відповідача забезпечити дегазацію всіх знезаражених партій зерна передбачений приймально-здавальним актом на виконані роботи з дезінсекції №141 від 27.02.2015.

Крім того, вирішуючи питання щодо правомірності визначення відповідачем розміру природного убутку при зберіганні зерна, суди попередніх інстанцій, врахувавши термін зберігання, а також те, що зерно зберігалось на складі, дійшли вірного висновку щодо застосування коефіцієнту 0,096.

Враховуючи наведене, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставинами про те, що убуток у масі переданого позивачем на зберігання відповідачу зерна становить 157 270 кг, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржених судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що судами у порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обов'язки сторін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та рішення Господарського суду Одеської області від 03.01.2017 у справі №916/363/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О. Кролевець

Судді О. Євсіков

Т. Козир