РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017Справа №910/9657/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммер Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТС-Авто»

про стягнення 53.349,04 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Задворна Н.М, довіреність № б/н від 30.12.2016

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммер Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТС-Авто» про стягнення 53.349,04 грн., з яких: 41.265,26 грн. основного боргу, 5.855,14 грн. пені, 5.258,62 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 970,02 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору транспортного експедирування (море) № ZO02-09-2016 від 02.09.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9657/17 та призначено справу до розгляду на 04.07.2017.

Позивачем 03.07.2017 до відділу діловодства суду подано пояснення по справі.

Позивачем 03.07.2017 до відділу діловодства суду подано документи по справі.

Позивач в судовому засіданні 04.07.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засіданні 04.07.2017 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 15.06.2017 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 15.06.2017 було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу: 03126, м. Київ, бул. І Лепсе, 79, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 15.06.2017 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 15.06.2017, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 22.06.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 013.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 04.07.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммер Україна» (далі - експедитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВТС-Авто» (далі - клієнт, відповідач) було укладено договір транспортного експедирування (море) № ZO02-09-2016 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1 договору даний договір регулює взаємовідносини сторін при наданні експедитором клієнту комплексу транспортно-експедиторських послуг з організації перевезень та транспортно-експедиційного обслуговування перевезень вантажів клієнта.

Згідно з п. 1.2 договору у відповідності до цього договору експедитор зобов'язується за плату та за рахунок клієнта організувати надання транспортно-експедиційних послуг, пов'язаних з організацією перевезень експортно-імпортних та транзитних вантажів клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не було у повному обсязі сплачено вартість наданих послуг з перевезення, в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 41.265,26 грн. та за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання нараховані: пеня в сумі 5.855,14 грн., збитки від зміни індексу інфляції в сумі 5.258,62 грн. та 3% річних в сумі 970,02 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 916 Цивільного кодексу України визначено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно з п. 1.4 договору умови виконання окремих перевезень, а також перелік операцій, які необхідні для здійснення перевезень, узгоджуються сторонами в заявках (додатках до даного договору). Заявка є невід'ємною частиною цього договору. В разі виникнення розбіжностей у тлумаченні умов по даному договору пріоритетними є умови, зазначені в заявці. Допускається отримання заявки факсимільним зв'язком або по електронній пошті (E-mail).

Відповідно до умов заявки від 02.09.2016 її предметом є організація перевезення двох 40 футових контейнерів за маршрутом Циндао (КНР) - Одеса (Україна) виключно морським фрахтом; вартість фрахту визначена в сумі 1.600 доларів США за два контейнери.

Як свідчать матеріали справи вантаж згідно вказаної заявки доставлявся від Shaanxi Yanchang Prtroleum Group Rubber Co, LTD до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТС-Авто».

В свою чергу позивач замовив послугу доставки у Qingdao China Shipping Rong Logistics Co, LTD з яким укладено договір про транспортно-експедиторське обслуговування № ZO-25-08-2016 від 25.08.2016 та 09.09.2016 укладено заявку № 1 до вказаного договору.

Наявною у матеріалах справи роздруківкою із системи морської лінії ZIM підтверджується прибуття контейнерів до Одеси 29.11.2016 та 30.11.2016.

Зі змісту статті 909 Цивільного кодексу України вбачається, що обов'язковою підставою для здійснення відправником свого обов'язку щодо оплати послуг перевезення є надання цих послуг.

Суд приходить до висновку, що послуги перевезення вантажу були надані відповідачу, а отже у останнього виник обов'язок по їх сплаті.

У п. 13 заявки зазначено умови оплати - згідно договору.

Згідно з п. 3.2 договору якщо інше не передбачено в заявці, розрахунок між клієнтом та експедитором здійснюється на умовах 100% передоплати вартості перевезення, не пізніше 2 (двох) банківських днів після підписання заявки.

Разом з цим позивачем 31.10.2016 виставлено відповідачу рахунок на оплату № 70-1608-010 наданих згідно договору послуг щодо перевезення контейнерів за маршрутом Циндао - Одеса в сумі 41.265,26 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, вартість наданих послуг перевезення не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка не оспорена відповідачем та складає 41.265,26 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням існування належних доказів надання позивачем послуг, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача їх вартості в загальному розмірі 41.265,26 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за наданні послуги повністю не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Згідно з 4.3.6 договору за прострочку оплати рахунку експедитора, клієнт сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня від несвоєчасно сплаченої суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо оплати за наданні послуги.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті наданих послуг відповідач своєчасно не виконав він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої за розрахунками суду за період з 09.07.2016 по 06.03.2017 становить 5.842,52 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 5.842,52 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення пені в позові слід відмовити, оскільки нараховані з порушенням норм чинного законодавства України.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення зі сплати за наданні послуги, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 5.258,62 грн. збитків від зміни індексу інфляції (за період 07.09.2016 по 30.04.2017) та 970,02 грн. - 3% річних (за період з 07.09.2016 по 19.06.2017).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд не погоджується з розрахунком позивача 3% річних за період з 07.09.2016 по 19.06.2017, оскільки на момент складання позовної заяви, яка датована 23.05.2017, у позивача було відсутнє порушене право на нарахування збитків від зміни індексу інфляції за період з 24.05.2017 по 19.06.2017.

За результатами здійснення судом власного перерахунку за період з 07.09.2016 по 23.05.2017 3% річних складають 878,44 грн., тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині нарахованих 3% річних позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 5.258,62 грн. збитків від зміни індексу інфляції обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммер Україна» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТС-Авто» (03126, м. Київ, бул. І Лепсе, 79, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммер Україна» (01135, м. Київ, вул. Г.Андрющенка, 4-Г, ) 41.265 (сорок одна тисяча двісті шістдесят п'ять) грн. 26 коп. основного боргу, 5.842 (п'ять тисяч вісімсот сорок дві) грн. 52 коп. пені, 5.258 (п'ять тисяч двісті п'ятдесят вісім) грн. 62 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 878 (вісімсот сімдесят вісім) грн. 44 коп. - 3% річних, 1.596 (одна тисяча п'ятсот дев'яносто шість) грн. 87 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 05.07.2017.

Суддя В.В. Сівакова