РІШЕННЯ

19 червня 2017 рокуСправа № 921/235/17-г/16

Господарський суд Тернопільської області

у складі : судді Хоми С.О.

Розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Арка", вул. 15 Квітня, буд. 9, м.Тернопіль, 46023.

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", вул. Андріївська, 2/12, м.Київ, 04070.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", 04071, місто Київ, вулиця Межигірська, будинок 22.

За участю представників від:

-позивача: Панас Ю. А.- представник, довіреність № без номера від 24.02.17 р.

-відповідача: Майка М.Б.- представник, довіреність № 23-1/338 від 05.01.17 р.

-третя особа: не з'явився

В ході розгляду справи представникам сторін роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст.20,22,81-1 ГПК України; наслідки відмови від позову та укладення мирової угоди.

Технічна фіксація судового процесу не здійснювалась за відсутності відповідних клопотань представників сторін.

Суть справи.

Ухвалою суду від 06.04.2017 р. порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 24.04.2017 р.

Ухвалою суду від 24.04.2017 р. розгляд справи було відкладено на 15.05.2017 р. на 12 год 00 хв.

Ухвалою суду від 15.05.2017 р. розгляд справи було відкладено на 26.05.2017 р. на 12 год 30 хв.

Ухвалою суду від 26.05.2017 р. розгляд справи було відкладено на 19.06.2017 р. на 16 год 00 хв.

Ухвалою суду від 26.05.2017 року продовжено строк вирішення спору на 15 днів у відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Арка", вул. 15 Квітня, буд. 9, м.Тернопіль, 46023, звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", вул. Андріївська, 2/12, м.Київ, 04070, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", 04071, місто Київ, вулиця Межигірська, будинок 22 про:

- визнання недійсними наступних пунктів договору іпотеки від 30.05.2006 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Арка" та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", а саме: пункт 4.2 в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; пункт 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки; увесь розділ 5 (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4).

Ухвалою суду від 15.05.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", 04071, місто Київ, вулиця Межигірська, будинок 22.

В судове засідання з'явився представник позивача, надав пояснення по суті спору просив позовні вимоги задовольнити.

Від позивача до матеріалів справи поступило:

- 07.06.2017 року -Письмові пояснення № без номера від 06.06.2017 року (стосуються поважності причин пропуску позовної давності).

В судове засідання з'явився представник відповідача, надав пояснення по суті спору просив в позові відмовити.

21.04.2017 року від відповідача поступив Відзив № без номера, без дати (вх. № 9816 від 21.04.2017 року), в якому зазначається, зокрема, наступне:

- Банк вважає вимоги позовної заяви безпідставними, необгрунтованими і такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства і не підлягають задоволенню;

- 30 травня 2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання кредиту №0 (надалі-кредитний договір), відповідно до якого ОСОБА_3 було надано кредит (грошові кошти) в сумі 505 000 грн. в порядку та на умовах визначених цим Договором;

- 30.05.2006 р. на забезпечення виконання зобов'язань Позичальника (ОСОБА_3) за Договором про надання кредиту № 0 ТОВ «Арка» (іпотекодавцем) передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 квітня, буд. 9 відповідно до укладеного договору іпотеки від 30.05.2006 р.;

-згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-V1 від 17.09.2008 року, до Статуту АКІБ «УкрСиббанк» були внесені зміни, відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», скорочено - AT «УкрСиббанк». Згідно з положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства», дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи;

-між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1 від 12.12.2011 року, відповідно до якого AT «УкрСиббанк» відступило право вимоги по кредитному договору №0 від 30.05.2006 p., та на підставі Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченого 12.12.2011 року, ОСОБА_4, приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області , AT «УкрСиббанк» відступило право вимоги за договором іпотеки від 30.05.2006 року , укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Арка»;

-на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області 06.06.2012 року внесено зміни до Державного реєстру іпотек, якими вилучено іпотекодержателя АКІБ «Укрсиббанк» та доданого нового іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект»;

- до нового кредитора - ТОВ «Кей-Колект» перейшли всі права кредитора, у тому числі і право задоволення вимог за рахунок майна, що знаходиться в іпотеці. Також до нового кредитора перейшло право визначення підстав та способу звернення стягнення на майно, в тому числі застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя за договором іпотеки;

- відповідно до п.2 ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, опис Предмету іпотеки;

-відповідно до умов укладеного Договору іпотеки, сторони дійшли згоди за усіма істотними умовами договору, що не оспорюється а ні Позичальником, а ні Позивачем. Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя не відноситься до істотних умов договору іпотеки;

- частиною 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя прирівнюється до договору про задоволення вимог Іпотекодержателя;

- право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається і Іпотекодержателя;

-відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України Суд повинен захистити право ркодержателя - ТОВ «Кей-Колект» у правомірності користування правом по задоволенню всіх вимог шляхом застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке передбачено договором іпотеки від 30.05.2006 року.

-на сьогоднішній день ПАТ «УкрСиббанк» не має ніяких прав та обов'язків відносно кредитного договору №0, укладеного між ОСОБА_3 та АКІБ УкрСиббанк» від 30.05.2006 p., та за договором Іпотеки від 30.05.2006 року, укладеного у забезпечення виконання грошових зобов'язань ОСОБА_3

В судове засідання представник третьої особи не з'явився. Від третьої особи до матеріалів справи жодних документів та письмових пояснень не поступило.

Третя особа проінформована про розгляд даної справи господарським судом Тернопільської області, про що свідчать повідомлення про вручення 19.05.2017 р., 02.06.2017 р. поштових відправлень (ухвал суду від 15.05.2017 р., від 26.05.2017 р.) надісланих судом відповідно 17.05.2017 р., 31.05.2017 р. на її адресу (повідомлення знаходяться в матеріалах справи).

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, пункт 4.2 в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; пункт 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки; увесь розділ 5 (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4) договору іпотеки від 30.05.2006 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Арка" та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" підлягають визнанню недійсними в судовому порядку з огляду на наступне:

-згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це;

- стверджує, що станом на момент укладення договору іпотеки (30.05.2006 року) редакція Закону України "Про іпотеку" не передбачала можливості внесення в іпотечний договір застереження про задоволення вимог іпотекодержателя;

-згідно ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (чинній на момент укладення договору іпотеки), звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- згідно ст. 37 Закону України "Про іпотеку" (чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержавтель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки;

- відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" (чинній на момент укладення договору іпотеки), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві; іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір; ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою мж іпотекодавцем і іпотекодержателем;

- зазначає, що зміни в статті 37 та 38 Закону України "Про іпотеку", які дозволяли іпотекодержателю задовольняти свої вимоги в позасудовому порядку без укладення окремих договорів, були прийняті у 2009 році (через 3 роки після укладення договору іпотеки);

- згідно ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, рава та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином;

- відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсеності інших його частин в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

30 травня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арка", надалі - "Іпотекодавець", з однієї сторони та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", надалі - "Іпотекодержатель, з іншої сторони, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3652, згідно п. 1.1 р. 1 якого"Іпотекодавець" передає в іпотеку нерухоме майно, зазначене в п. 1.4 цього договору (надалі- Предмет іпотеки). За домовленістю сторін вартість Предмету іпотеки становить 1 000 900 гривень.

У відповідності до п. 1.2 р. 1 договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань Позичальника ОСОБА_3 за Договором про надання кредиту № 0 від 30 травня 2006 року (надалі кредитний договір 1) та за Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1, Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки № 0036 від 30 травня 2006 року (надалі - Кредитний договір 2).

Як зазначається в п. 1.4 р. 1 договору Предмет іпотеки :

1.4.1 вид нерухомого майна - приміщення;

1.4.2 місцезнаходження (адреса) - м. Тернопіль, вул. 15 квітня, 9 (дев'ять);

1.4.3 згідно довідки-характеристики, виданої ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" 05 травня 2006 року за № 352 Предмет іпотеки складається з: кор.1-1 пл. 2,9 кв. м., прим. 1-2 пл. 20,7 кв. м., кор. 1-2, пол. 10,5 кв.м., каб. 1-4 пл. 11,6 кв. м., каб. 1-5 пл. 92 кв. м., каб. 1-6 пл. 19,9 кв.м, умив. 1-7 пл. 1,3 кв.м., вбир. 1-8 пл. 1,3 кв. см. каб. 1-9 пл. 34,9 кв. м., каб. 1-10 пл. 8,0 кв.м., кор. 1-11 пл. 4,1 кв. м., каб. 1-12 пл. 29,4 кв. м., каб. 1-13 пл. 7 кв.м., кааб. 1-14 пл. 6,1 кв.м., каб. 1-15 пл. 2,4 кв. м.;

1.4.4 загальна площа - 169,3 кв. м.

Згідно п. 1.5 договору Предмет іпотеки є власністю "Іпотекодавця" на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ Тернопільське обласне підприємство "Побутрадіотехніка" та "Іпотекодавцем" 15 липня 1997 р. і акту передачі приміщення від 30 вересня 1997 р., зареєстрованих Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 21 вересня 2000 р. за № 858.

У відповідності до п.п. 2.1.1 п. 2.1 р. 2 договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником/Іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

У п. 4.2 р. 4 договору сторони передбачили, що звернення стягнення здійснюється на підставі :

- рішення суду;

- виконавчого напису нотаріуса;

- застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Згідно п. 4.6 договору звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку".

Також між сторонами договору узгоджено розділ 5 договору "Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя", а саме:

-п. 5.1 У разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

-п. 5.2 В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.1, Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", застосовується "Іпотекодержателем" для задоволення своїх вимог.

- п. 5.3 У разі застосування передачі Предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку") право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки.

- п. 5.4 У разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки як засіб задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку"), Іпотекодержатель реалізує норми ст. 38 Закону України "Про іпотеку" і повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1, вважається повідомленням Іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу Предмету іпотеки).

Позивач просить суд визнати недійсними в судовому порядку пункт 4.2 договору іпотеки в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; пункт 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки; увесь розділ 5 й (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4).

Оцінивши наявні по справі докази, суд вважає, що в позові слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого зокрема немайнового права та інтересу. В частині 2 вказаної статті визначено певні способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є і визнання правочину недійсним.

До договорів застосовуються положення глави 16. "Правочини" розділу ІУ."Правочини. Представництво" Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 204 Цивільного кодексу України передбачає презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірними, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року визначено, що відповідно до статтей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Стаття 217 Цивільного кодексу України передбачає правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Так, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, нормами Цивільного кодексу України передбачена можливість заявлення вимоги про визнання окремих частин правочину недійсними.

Виходячи зі змісту ст.ст.6 та 627 Цивільного кодексу України сторони при укладенні договору є вільними в укладенні такого договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином в договорі іпотеки від 30.05.2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3652 можуть бути обумовлені умови, які визначені на розсуд сторін, з врахуванням ст.ст.6 та 627 Цивільного кодексу України.

Однак, поряд з зазначеними диспозитивними положеннями законодавства, наявні імперативні положення, дотримання яких спричиняє законність укладеного іпотечного договору.

Так, згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України, а саме:

-частини 1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (редакція станом на момент укладення іпотечного договору № 3652 від 30.05.2006 року).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України" №51/411 від 02.12.2010 року (Закон набрав чинності з 01.01.2011 року) внесено зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, частину першу статті 203 викладено в такій редакції: "1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам";

-частини 2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-частини 3 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-частини 5 - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-частини 6 - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (стосується фізичних осіб).

Згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" визначається, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відтак, частина третя ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачає способи звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або відсутність застереження в іпотечному договорі).

Згідно абзацу четвертого підпункту 2.8. пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 28.05.2013 N 11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства , норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку" в редакції станом на момент укладення іпотечного договору № 3652 від 30.05.2006 року : "Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки".

Згідно чинної редакції ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як визначається в п.п. 4.4.2 п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" № 1 від 24.11.2014 року, з наступними змінами та доповненнями: у застосуванні приписів статей 33, 37, 38 Закону України "Про іпотеку" господарським судам необхідно мати на увазі таке:

-договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

-право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина третя статті 36 Закону України "Про іпотеку");

-у разі встановлення у договорі такого способу звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції станом на момент укладення іпотечного договору від 30.05.2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 3652) було передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

-передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

-право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

З огляду на наведене, ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції станом на момент укладення іпотечного договору № 3652 від 30.05.2006 року) передбачала можливість включення сторонами в умови договору іпотеки так званого "застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" (шляхом позасудового врегулювання), яке прирівнювалось до окремого договору.

Згідно ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд вважає, що оспорюваний договір іпотеки від 30.05.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3652, укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема положень ст. 203 Цивільного кодексу України, а тому відсутні підстави для визнання пункту 4.2 (в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя); пункту 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки; увесь розділ 5 (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4) недійсними.

21.04.2017 року від відповідача надійшла Заява № без номера від 21.04.2017 року про застосування строків позовної давності, у якій зазначається, зокрема таке:

- відповідач вважає позов безпідставним та таким, що поданий з пропущенням строків позовної давності;

- 30.05.2006 р. на забезпечення виконання зобов'язань Позичальника (ОСОБА_3) за договором про надання кредиту № 0 ТОВ «Арка» (іпотекодавцем) передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 квітня, буд. 9 відповідно до укладеного договору іпотеки від 30.05.2006;

- згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки;

- Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

- відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-7цс14 від 21.05.2014 року за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти;

- перебіг позовної давності починається з 30.05.2005 року -з моменту укладення договору іпотеки від 30.05.2006;

-пунктом 3 ст. 257 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

-відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

- на підставі ст. ст. 257, 267 ЦК України, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Арка» до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними пунктів договору іпотеки від 30.05.2006 року, укладеного між ТзОВ «Арка» та АКІБ «УкрСиббанк», а саме пункту 4.2 в частині застереження про задоволення вимог іпотеко держателя ; пункту 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки, увесь розділ 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя».

23.05.2017 року від позивача надійшло Клопотання № без номера від 23.04.2017 року про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначається, зокрема, наступне:

- ТОВ «Арка» дізналося про порушення свого права в лютому місяці 2017 року. Невідомі особи, які називали себе представниками ТОВ «Кей - Колект» та ТОВ «Укрборг» почали телефонувати директору ТОВ «Арка» ОСОБА_1. з погрозами, що якщо він не розрахується за кредит, то приміщення ТОВ «Арка» продадуть третім особам;

-в лютому місяці представниками ТОВ «Кей - Колект» та ТОВ «Укрборг» було передано свідоцтво від 18.12.2015 року, з якого ТОВ «Арка» дізналося про порушення своїх прав та можливість відчуження належного йому майна шляхом застосування недійсних положень договору іпотеки;

- у 2010 році іпотекодержатель АКІБ «Укрсиббанк» задоволив свої вимоги іпотекодержателя шляхом винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки; після цього банк жодного разу не звертався до ТОВ "Арка" щодо можливості застосування положень іпотечного договору, які товариство просить визнати недійсними у цій справі;

- лише у 2017 році колекторські компанії розпочали телефонувати директору ТОВ "Арка", надсилати незрозумілі вимоги та погрожувати шляхом застосування положень договору іпотеки, які суперечили законодавству на день укладення договору;

- просить суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк на звернення до суду.

07.06.2017 року від позивача надійшли Письмові пояснення № без номера від 06.06.2017 року, в яких зазначається, зокрема, наступне:

-30.05.2006 року між ТОВ «Арка» та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 1.1. цього договору, ТОВ «Арка» передає в іпотеку нерухоме майно (приміщення загальною площею 169,3 кв.м., яке знаходиться за адресою місто Тернопіль, вул. 15 Квітня, 9);

-згідно пункту 1.2. договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання грошових зобов'язань ОСОБА_3 за договором про надання кредиту № 0 від 30 травня 2006 року;

-таким чином, ТОВ «Арка» є майновим поручителем щодо виконання зобов'язань по договору про надання кредиту № 0 від 30 травня 2006 року. Договору фінансової поруки не укладалося;

-враховуючи невиконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань згідно кредитного договору № 0 від 30 травня 2006 року, АКІБ «Укрсиббанк» звернувся до Тернопільського міськрайоиного суду Тернопільської області з вимогою до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості згідно кредитного договору № 0 від 30 травня 2006 року та з вимогою до ТОВ «Арка» про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 30 травня 2006 року шляхом продажу приміщення з прилюдних торгів;

- Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2010 року у справі № 2-99/10 позовні вимоги АКІБ «Укрсиббанк» задоволено. Вирішено:

- стягнуто з ОСОБА_3 в користь АКІБ "Укрсиббанк" борг за договором про надання кредиту № 0 від 30 травня 2006 року в розмірі 621811 грн. 31 коп;

- звернуто стягнення на предмет іпотеки - приміщення, яке знаходиться за адресою: вулиця 15 квітни, 9 у місті Тернополі, що належить ТОВ «Арка» на праві власності, способом продажу вказаного приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною продажу не нижче ринкової на момент продажу, визначеної на підставі висновку експертної оцінки, проведеної оцінщиком в процедурі виконавчого провадження;

- Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 лютого 2011 року у справі № 22-Ц-71/11 рішення Тернопільського міськрайоиного суду Тернопільської області від 20 вересня 2010 року у справі № 2-99/10 залишено без змін;

- з цього моменту ТОВ "Арка" вважало, що ним зобов'язання згідно іпотечного договору виконано, наявним є рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто банк міг реалізувати предмет іпотеки на прилюдних торгах;

- ТОВ "Арка" вважало, що оскільки банк обрав спосіб захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через реалізацію майна на прилюдних торгах згідно судового рішення, то застосування недійсних положень іпотечного договору, а саме: пункту 4.2 в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя: пункту 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки; усього розділу 5 (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4) є неможливим;

- завершення однієї із обраних АКІБ "Укрсиббанк" процедур звернення стягнення на предмет іпотеки виключає можливість застосування іншого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку", так як це суперечить положенням ст. 61 Конституції України;

- до лютого 2017 року ТОВ "Арка" не знало про можливість порушення своїх прав зі сторони іпотекодержателя шляхом застосування недійсних положень іпотечного договору;

- на початку лютого місяця 2017 року представниками ТОВ "Кей-Колект" та ТОВ "Укрборг" передавалися (залишалися в дверях) наступні документи: свідоцтво від 18.12.2015 року, лист ТОВ "Укрборг" від 15.10.2014 року, повідомлення ТОВ "Кей-Колект" від 15.10.2015 року;

- стверджує, що клопотання про застосування строків позовної давності є безпідставним та не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

- відповідачем не надано жодного доказу повідомлення ТОВ «Арка» про те, що після винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації з прилюдних торгів, іпотекодержатель мав намір протиправно застосувати недійсні положення іпотечного договору про досудове задоволення вимог іпотеко держателя;

- навіть, якщо припустити, що вищезазначені документи були вручені ТОВ «Арка» в день їх підписання, то трьохрічний строк на звернення до суду не минув, оскільки відповідні три документи складені та підписані 15 жовтня 2014 року та грудень 2015 року. А ТОВ «Арка» звернулася до суду з цим позовом про визнання недійними пунктів іпотечного договору у квітні місяці 2017 року;

- будь - яких інших документів (повідомлень), окрім свідоцтва від 18.12.2015 року, листа ТОВ «Укрборг» від 15.10.2014 року, повідомлення ТОВ «Кей Колект» від 15.10.2014 року про те, що ПАТ «Укрсиббанк», ТОВ «Кей Колект», чи ТОВ «Укрборг» хочуть незаконно, незважаючи на наявність судового рішення, застосувавши недійсні положення іпотечного договору відчужити предмет іпотеки третім особам на адресу ТОВ «Арка» не надсилалося та не вручалося;

-лише в лютому місяці 2017 року ГОВ «Арка» дізналося про порушення свого права внаслідок надсилання ГОВ «Кей - Колект», ТОВ «Укрборг» повідомлень про досудове задоволення вимог іпотекодержателя шляхом відчуження належного ТОВ «Арка» предмета іпотеки - застосування недійсних положень договору іпотеки.

Щодо Заяви № без номера від 21.04.2017 року позивача про застосування позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, зокрема, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Як визначається у абзаці першому та абзаці другому підпункту 2.2 пункту 2 даної постанови пленуму Вищого господарського суду України відповідно за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно абзацу третього підпункту 2.2 пункту 2 вказаної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах (абзац четвертий підпункту 2.2. пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України).

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14:

-Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

-Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

-Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Згідно підпункту 2.3. зазначеної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Згідно підпункту 5.8. вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням позовної давності у спорах, що виникають у зв'язку з визнанням недійсними правочинів (господарських договорів), господарським судам слід враховувати викладене в пункті 2.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 28.05.2013 N 11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)".

Згідно абзацу першого підпункту 2.8. пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 28.05.2013 N 11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)" щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (статті 257ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 №4176-VI). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію). Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Судом не встановлено в межах даної справи порушення права позивача, за захистом якого він звернуся до суду. А відтак, в цьому випадку позовна давність не застосовується.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що в позові слід відмовити за необґрунтованістю.

У відповідності до ст.49 ГПК України при відмові у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.43,49,82,85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 ГПК України, через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 26 червня 2017 року

Суддя С.О. Хома