КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Справа№ 904/10887/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: не з'явився.

від відповідача-1: не з'явився.

від відповідача-2: Тушницький О.О. за дов. № 220/46/д від 23.01.2017.

від третьої особи-1: не з'явився.

від третьої особи-2: Палієнко В.О. за дов. № 94 від 02.02.2017.

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро

на рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017

у справі № 904/10887/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес"

до відповідача-2: Міністерства оборони України

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Фонд державного майна України

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.09.2006 та витребування з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 904/10887/16 у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.09.2006 та витребування з чужого незаконного володіння відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 904/10887/16 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" та Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович та третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Фонд державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.09.2006 та витребування з чужого незаконного володіння скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Куксов В.В., Скрипка І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2017 колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 24.05.2017.

19.05.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів відповідачем-1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

22.05.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів відповідачем-2 подано відзив на апеляційну скаргу та заяву в якій останній просить суд розглянути справу без участі представника.

23.05.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів відповідачем-1 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

24.05.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів третьою особою - 2 подано відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 розгляд справи відкладено на 21.06.2017.

12.06.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів третьою особа-1 подано заяву про розгляд справи без участі представника.

19.06.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів позивачем подано клопотання про розгляд справи без участі представника, в якому останній також підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити її.

19.06.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів позивачем подано клопотання про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.06.2017 у зв'язку з перебування суддів Куксова В.В. та Скрипки І.М. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 прийняти до провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 904/10887/16 у визначеному складі суддів.

В судовому засіданні 21.06.2017 представники присутніх сторін надали пояснення по справі.

В судове засідання 21.06.2017 позивач, відповідач-1 та третя особа-1 своїх представників не направили, про день, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача, відповідача-1 та третьої особи-1за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" та державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України, в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління, від імені якого діяв заступник директора філії Центрального спеціалізованого будівельного управління „Укроборонбуд" - ОСОБА_9 на підставі довіреності від 01.09.2006., зареєстрованою в реєстрі нотаріальних дій за № 2851 було укладено 13.09.2006 договір купівлі-продажу нерухомого майна, що зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2812 (надалі договір купівлі-продажу).

Предметом даного договору було визначено, що у відповідності до положень Договору № 227/ДБ-15 СПЗ від 28.07.2006., держава в особі Міністерства оборони України продала належне їй на праві державної власності, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" купило нерухоме майно - об'єкти нерухомого майна військового містечка № 1 відповідача згідно додатку №1 до договору, (списане у відповідності до Реєстру списаних будівель, споруд та інженерних мереж військового містечка №1 м. Дніпропетровськ, які підлягають реалізації), яке знаходиться за адресою Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Наримська, 96-к, військове містечко №1.

Як зазначає позивач, земельна ділянка військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к загальною площею 18,9447 га знаходиться на картковому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро.

Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області відповідно до п. 1.1.6.1. Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ в Дніпропетровській області на 11 квартал 2013 проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська Збройних Сил МОУ за період з 01.02.2012 по 30.04.2013, за результатами якої листом від 09.08.2013 № 04-08-05-15/10049 КЕВ м. Дніпропетровська було направлено обов'язкові вимоги щодо повного усунення виявлених ревізією порушень. В тому числі, ревізією використання земель Міноборони було встановлено, що деякі земельні ділянки, які рахуються за даними КЕВ, що підтверджено відділами та Держземагенствами в Дніпропетровській області, займаються сторонніми юридичними та фізичними особами без дозволів Кабінету Міністрів України чи Міністерства оборони України, а саме: - по вул. Наримська, 96-к, м. Дніпропетровськ (військове містечко № 1) земельна ділянка площею 18,9447 га займається ТОВ Луцький завод "Прогрес".

Також позивач зазначає, що з метою повернення земельної ділянки звертався до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", однак рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2015 у справі № 904/9257/14, залишеному без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Однією із підстав для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог став факт наявності у відповідача 1 права власності на будівлі та споруди, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006, що зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2812.

На думку позивача, спірний договір підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- будівлі та споруди військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к знаходяться на балансі КЕВ м. Дніпро; участі у продажі майна позивач не приймав та про його продаж не знав;

- при відчуженні будівель та споруд військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к не було дотримано визначеного законодавством порядку відчуження;

Тому, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 13.09.2006 між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О за № 2812 та витребувати у відповідача 1 будівлі та споруди військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2812.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Законом України "Про Збройні Сили України" визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Правовий режим майна у Збройних Силах України та його особливості на момент виникнення спірних правовідносин визначались положеннями Закону України „Про Збройні Сили України" та Законом України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Згідно з ст. 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органами, які здійснюють управління військовим майном є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. При цьому, вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Статтею 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" передбачені загальні норми щодо порядку відчуження військового майна, відповідно до якої відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000. №1225 затверджено Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах.

Пунктом 18 Положення визначено, що списання військового майна проводиться за актами якісного (технічного) стану, інспекторськими посвідченнями та за актами списання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000. №1919 „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил" було затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договором купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове нерухоме майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі.

Згідно з п. 5 цього Положення, повноваження суб'єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, списаного військового майна та військового майна, яке підлягає утилізації, надає Кабінет Міністрів України за пропозицією Міноборони відповідно до результатів проведених конкурсів (тендерів) з визначення серед суб'єктів тих, що реалізуватимуть військове майно.

Як встановлено п. 7 Положення, рішення про відчуження списаного військового майна приймає Міноборони України із затвердженням його переліку станом на 1 вересня поточного року.

Наведеними пунктами положення встановлено процедуру реалізації списаного військового майна, яка передбачає обов'язковість списання майна, рішення Міноборони про долю списаного військового майна, проведення Міноборони тендеру на визначення підприємства/організації, що реалізуватимуть списане військове майно та затвердження Кабінетом Міністрів України переможця тендеру за пропозицією Міноборони, який матиме право відчужувати списане військове майно.

Місцевим господарським судом встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 30/188 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайн-М" до Кабінету Міністрів України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", Міністерства оборони України, Фонду державного майна України, третя особа - Дніпропетровська квартирно-експлуатаційна частина району про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006, укладеного між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2007 у справі № 30/188, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 та постановою Вищого господарського суду України від 17.06.2008 припинено провадження у справі до Кабінету Міністрів України та Фонду державного майна України, в іншій частині позову відмовлено.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, факти встановлені рішенням суду по справі № 30/188 повторного доведення не потребують.

Як вбачається з зазначеного вище рішенням суду у справі № 30/188, яке набрало законної сили, встановлено, що оспорюваний договір укладений у відповідності до вимог закону, а саме в матеріалах справи № 30/188 є акти списання будівель та споруд військового містечка №1 у м. Дніпропетровську, є рішення Міністра оборони України про долю військового містечка №1 у м. Дніпропетровську по вул. Наримська, 96к; є протокол №11 від 20.07.06. засідання постійно діючої комісії з питань відбору на конкурсних засадах найкращої пропозиції для здійснення спільної діяльності по будівництву житла для військовослужбовців та членів їх сімей, створеної згідно наказу директора Департаменту будівництва та відчуження фондів Міністерства оборони України №39 від 20.03.06., яким пропозицію відповідача-2 стосовно спільної діяльності по будівництву житла для військовослужбовців та членів їх сімей на території військового містечка №1 у м. Дніпропетровську, вул. Наримьска, 96к визнано найкращою; є розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.12.04. №894-р „Про надання повноважень на реалізацію списаного військового майна Збройних Сил", яким погоджено пропозицію Міноборони за результатами проведеного тендеру щодо надання повноважень на реалізацію списаного майна Збройних Сил, зокрема, Центральному спеціалізованому будівельному управлінню, яким від імені Міністерства оборони України було відчужено будівлі військового містечка №1 у м. Дніпропетровську по вул. Наримська, 96к на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" за спірним договором купівлі-продажу військового майна від 13.09.2006.

Судом у справі № 30/188 встановлено, що оскаржуваний договір повністю відповідає вимогам Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України", постанові Кабінету Міністрів України від 28.12.2000. №1919 „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил", якою затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил та постанові Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 №1225, якою затверджено Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що твердження позивача у даній справі про те, що при укладенні спірного договору та відчуженні будівель та споруд військового містечка № 1 не було дотримано визначеного законодавством порядку відчуження майна, спростовується обставинами, встановленими у рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 30/188, яке набрало законної сили.

На рахунок твердження позивача про те, що відсутні будь-які документи щодо представника, який діяв як довірена особа від імені Міністерства оборони України та підписував спірний договір купівлі-продажу, то апеляційний суд зазначає наступне.

Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006 підписаний від імені Міністерства оборони України ОСОБА_9.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія довіреності від 01.09.2006, яка зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №2851, видана Міністерством оборони України, в особі Міністра оборони України - Гриценка Анатолія Степановича, на ім'я заступника директора філії Центрального спеціалізованого будівельного управління - „Укроборонбуд" - ОСОБА_9 з наділенням останнього повноваженнями підпису договорів реалізації нерухомого військового майна (будівель, споруд), (списаного у встановленому порядку у зв'язку з проведенням спільної забудови території військових містечок, зазначених у рішеннях Міністра оборони України від 23.11.2005 за №13965/з, від 24.07.2006 №6983/з та від 28.08.2006 №8031/з), що розташоване на території військових містечок, а саме: військове містечко №1 в місті Дніпропетровську, вулиця Наримська, 96-К.

Таким чином, спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна підписаний уповноваженою особою.

Враховуючи вищевикладене та надані сторонами докази, місцевим господарським судом вірно встановлено, що обставини, з якими позивач пов'язує недійсність договору купівлі-продажу, укладеного 13.09.2006 між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", відсутні.

Місцевий господарський суд, щодо вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння у відповідача будівлі та споруди за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав № 13404940 та повернення у власність держави в особі Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська будівлі військового містечка № 1, що знаходяться на балансі КЕВ м. Дніпропетровська та розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Наримська, 96-к, вірно зазначив наступне.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу, позивач посилається на приписи ст.387 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, як незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Проте, судом першої інстанції зазначено, що вказані твердження та вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що позивач законно, на відповідній правовій підставі - договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006 - набув у власність об'єкти нерухомого майна військового містечка № 1, що знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Наримська, 96-к.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Тому, судом першої інстанції правомірно відмолено в задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 904/10887/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 904/10887/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 904/10887/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 904/10887/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко