ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Справа № 904/11566/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Бондар С.В. і Корнілова Ж.О.

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест", с. Рівне Покровського району Донецької області,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 та

постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2017

зі справи № 904/11566/16

за позовом приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" (далі - Позивач)

до: приватного підприємства "Євро Агро Дістріб'юшн", м. Дніпро (далі - Відповідач-1);

приватного підприємства "Файні корми", м. Дніпро (далі - Відповідач-2),

про визнання договору поруки недійсним.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним договору поруки б/н від 04.01.2016 (далі - Договір поруки), укладеного Відповідачем-1 і Відповідачем-2.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 (суддя Назаренко Н.Г.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 (колегія суддів у складі: Парусніков Ю.Б. - головуючий, Верхогляд Т.А. і Коваль Л.А.): у позові відмовлено; судові витрати покладено на Позивача.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Позивач просить: скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним Договір поруки; стягнути з Відповідача-1 і Відповідача-2 солідарно на користь Позивача суму сплаченого останнім судового збору. Скаргу з посиланням на положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано порушенням господарськими судами норм матеріального і процесуального права у вирішенні спору з даної справи.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Представники сторін у судове засідання не з'явилися.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

Договір поруки укладено Відповідачем-1 (кредитором) і Відповідачем-2 (поручителем).

За умовами цього договору:

- поручитель зобов'язується частково відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань Позивачем (боржником) за договором поставки від 20.10.2014, укладеним кредитором і боржником (далі - Основний договір; пункт 1.1);

- відповідальність поручителя перед кредитором включає такі зобов'язання: здійснити поставку товару за Основним договором (основне зобов'язання); відшкодувати кредитору шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов'язання (зобов'язання з відшкодування шкоди); сплати кредитору проценти за користування чужими грошовими коштами за невиконання основного зобов'язання (пункт 3.1);

- відповідальність поручителя перед кредитором у випадках, передбачених пунктом 3.1 цього договору, обмежується сплатою поручителем кредитору грошових коштів у розмірі 500 грн. (пункт 3.2);

- поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань по Основному договору (пункт 6.1);

- даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє по 31.12.2017 (пункт 7.1).

Позивач просив визнати Договір поруки недійсним, посилаючись на пункт 9.2 Основного договору, в якому сторони передбачили, що зобов'язання за Основним договором не можуть бути передані третім особам. Крім того, Позивач зазначив про відсутність свого волевиявлення на укладення Договору поруки і на невідповідність останнього вимогам частини третьої статті 203 ЦК України.

Як зазначалося, Договором поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя і боржника. Законодавством України і умовами Основного договору та Договору поруки не встановлено обов'язку кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення Договору поруки, а волевиявлення боржника під час укладення Договору поруки не є істотною умовою останнього.

Боржник не є стороною Договору поруки, а відсутність його згоди на укладення цього договору не є підставою для визнання останнього недійсним.

Судом апеляційної інстанції додатково зазначено таке.

Пунктом 9.2 Основного договору передбачено, що зобов'язання за цим договором не можуть бути передані третім особам, проте посилання Позивача на обмеження, передбачені цим пунктом Основного договору, - безпідставні, оскільки з укладенням Договору поруки зобов'язання за Основним договором не переходять до поручителя.

Судом не приймається посилання Позивача на підписання Договору поруки керівником Відповідача-1 - ОСОБА_6 як особою, що ніколи не була керівником Відповідача-1. У преамбулі цього договору зазначено Відповідача-1 в особі директора ОСОБА_6, що діє на підставі статуту. Однак Договір поруки підписано директором ОСОБА_7 та скріплено печаткою Відповідача-1. У матеріалах справи наявна додаткова угода від 05.01.2016 до Договору поруки, відповідно до якої кредитор повідомляє поручителя, а поручитель засвідчує, що йому відомо, що у Договорі поруки виправляється помилка стосовно визначення прізвища, ім'я, по батькові директора, а саме: у преамбулі цього договору помилково вказано ОСОБА_6, правильно визначається - ОСОБА_7 Ця додаткова угода підписана директором Відповідача-1 та Відповідачем-2, скріплена їхніми печатками.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання оспорюваного Договору поруки недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Законодавством України та, як з'ясовано попередніми судовими інстанціями, умовами Основного договору і Договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою такого договору.

За положеннями статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем; порука створює права для кредитора та обов'язок для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються.

Частиною першою статті 516 ЦК України, на яку посилається скаржник, визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Попередніми судовими інстанціями не встановлено та скаржником не вказано, що умовами Основного договору визначено заборону на заміну кредитора у зобов'язанні за відсутності згоди боржника. За з'ясованим названими судовими інстанціями змістом пункту 9.2 згаданого договору зобов'язання за цим останнім не можуть бути передані третім особам. Як слушно зазначено в цьому зв'язку апеляційним господарським судом, чинним законодавством (так само як і Договором поруки) НЕ передбачається, що з укладенням договору поруки зобов'язання за Основним договором неодмінно переходять до поручителя (як "третьої особи").

Крім того, Вищий господарський суд України вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно з частиною першою статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У підпункті 2.10 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" також зазначено, що, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує оспорюваний правочин.

При цьому скаржником ні в позовній заяві зі справи, ані в апеляційній чи касаційній скаргах не зазначено та не обґрунтовано, в чому, власне, полягає порушення (або оспорювання) його прав і охоронюваних законом інтересів у зв'язку з укладенням між відповідачами у справі Договору поруки.

З урахуванням викладеного визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 зі справи № 904/11566/16 залишити без змін, а касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" - без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя С. Бондар

Суддя Ж. Корнілова