КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2017 р. Справа№ 910/22886/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Буравльова С.І.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - не з'явилися, від відповідача - Гнаток С.В.,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року

у справі №910/22886/16 (суддя А.М. Селівон)

за позовом Приватного акціонерного товариства

«Страхова компанія «УНІКА», м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», м. Київ

про стягнення 35523,92 грн. -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» подало до Господарського суду міста Києва позов до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 35523,92 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 35523,92 грн. страхового відшкодування та 1 378, 00 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року по справі №910/22886/16 та залишити позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 35523,92 грн. без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не звернув увагу на те, що стягнення страхового відшкодування мало здійснюватись з урахуванням коефіцієнту зносу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 року апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/22886/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), судді: Мальченко А.О., Жук Г.А. та призначено її розгляд на 25.04.2017 року.

20.04.2017 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника в якому останній просив також відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

25.04.2017 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до моменту вирішення пов'язаною з нею цивільною справою №761/12841/15-ц, розгляд якої призначено на 03.05.2017 року.

У зв'язку з відпусткою суддів Мальченко А.О. та Жук Г.А., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), розпорядженням №09-53/1620/17 від 21.04.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/22886/16.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, автоматизованою системою здійснено заміну суддів Мальченко А.О. та Жук Г.А. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано відповідний протокол.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2017 року, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у справі №910/22886/16 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/22886/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), судді: Чорногуз М.Г., Мартюк А.І. та призначено її розгляд на 20.06.2017 року.

У зв'язку з перебування судді Мартюк А.І., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці розпорядженням №09-53/2283/17 від 19.06.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/22886/16.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, автоматизованою системою здійснено заміну судді Мартюк А.І. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано відповідний протокол.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2017 року, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у справі №910/22886/16 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 року апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/22886/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), судді: Чорногуз М.Г., Буравльов С.І.

В судове засіданні 20.06.2017 року з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, 20.06.2017 подав суду заяву про розгляд справи за відсутності представників позивача.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Щодо поданого клопотання відповідача про зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Згідно з п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

В той же час, відповідачем не обґрунтовано, яким чином з'ясування обставин в ході розгляду справи №761/12841/15-ц унеможливить розгляд заявленої позовної вимоги по справі №910/2288616, та яким чином встановлені у вказаній справі обставини впливають на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи у даній справі, виходячи з предмету та підстав позову. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що розгляд справи №761/12841/15-ц було призначено на 03.05.2017 року відповідно до роздруківки з офіційного сайту Судової влади України, отже враховуючи що дане судове засідання розглядається вже після спливу майже двох місяців, а відповідачем не надано будь-яких доказів щодо унеможливлення розгляду даної справи, клопотання відповідача про зупинення провадження колегією суддів відхиляється.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 09.07.2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» (страховик за договором, позивач у справі) та громадянином ОСОБА_4 (страхувальник за договором), вигодонабувач - Публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» укладено Договір добровільного комплексного страхування на транспорті №030140/4055/0000019 (далі за текстом - Договір). (а.с. 12-16).

Відповідно до п. 2.1.1. предметом договору, зокрема, є майнові інтереси, які не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням.

Згідно з п. 1.1 договору забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Пунктом 1.3. договору передбачено, що франшиза (безумовна) за ризиком «ДТП» складає 1,0% від страхової суми, але не менше 100 євро, і становить 3111,15 грн.

У пункті 1.4. договору сторони передбачили, що строк дії Договору страхування визначений з 15.07.2014 року по 14.07.2015 року включно.

Як вбачається зі змісту п. 1.3 Договору страхування дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до п. 2.2. договору страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування згідно з договором страхування.

При цьому за умовами п. 2.2 Договору страхування дорожньо-транспортна пригода визначена як подія, що відбулася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди або спричинено матеріальний збиток.

У відповідності зі ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (аналогічні приписи також містяться у п. 3 ч. 1 ст. 20 та п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про страхування»).

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно первинної довідки від 19.02.2015 року (а.с. 60) та розгорнутої довідки №58192345 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 10), сформовані відділом ДАІ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві, 19.02.2015 року у м. Києві на Подільському узвозі відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та транспортного засобу марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, в результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Отже, в результаті ДТП було пошкоджено застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «УНІКА» автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 06.03.2015 року у справі №758/2277/15-п встановлено, що 19.02.2015 року ОСОБА_6, керуючи автомобілем Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, у місті Києві по Подільському узвозі не витримала безпечної дистанції відносно автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого відбулось зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Зазначеною постановою громадянку ОСОБА_6 визнано винною у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим до останньої застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. (а.с. 11).

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься ДТП, а вигодонабувачем є страхувальник.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Місцевим господарським судом також встановлено, що відповідно до рахунку-фактури №СЧ-0004260 від 02.04.2015 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визначена ремонтним підприємством - Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний цент Голосіївський» у розмірі 41635,07 грн. (а.с. 19).

Позивачем також надано висновок/калькуляцію №33292 від 02.04.2015 року складену на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 року, згідно якої вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів становить 41635,07 грн. (а.с. 61-63).

Відповідно до звіту №85С/02/15 від 23.03.2015 року вартість відновлювального ремонту КТЗ складає 41789,95 грн., вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження у ДТП, визначено у розмірі 26274,64 грн. (а.с. 20-21).

В матеріалах справи також наявний аварійний сертифікат від 03.04.2015 року (а.с. 28) відповідно до якого, оскільки на момент настання страхового випадку (19.02.2015) застрахований за Договором страхування транспортний засіб Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вже мав ушкодження лакофарбного покриття заднього бамперу, відповідно вартість фарбування означеної деталі було виключено з вартості відновлювального ремонту, відтак вартість відновлювального ремонту було визначено у розмірі 39635,07 грн.

Згідно із складеним позивачем страховим актом №00163336 від 17.04.2015 року, вартість відновлювального ремонту Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП склала 36523,92 грн. (а.с. 29).

На підставі заяви страхувальника про подію, що має ознаки страхового випадку №00163336 (а.с. 17) та страхового акту №№00163336 від 17.04.2015 року позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив на розрахунковий рахунок СТО, яка здійснювала ремонт транспортного засобу - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний цент Голосіївський» суму страхового відшкодування у розмірі 36523,92 грн., що підтверджується платіжним дорученням №013840 від 21.04.2015 року. (а.с. 31).

За умовами п. 9.1 Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком відповідно до умов Договору та законодавства України. Страхове відшкодування може бути виплачено: страхувальнику за згодою вигодонабувача, вигодонабувачу, шляхом безпосередньої оплати вартості послуг сторонніх підприємств (організацій), які надають ці послуги страхувальнику і необхідність яких(послуг) викликана страховим випадком (за згодою страховика та вигодонабувача).

Пунктом 10.1.24 Договору страхування визначено, що страхове відшкодування виплачується протягом 10 робочих днів з дня прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування (з урахуванням умов договору).

Право на отримання страхового відшкодування має вигодонабувач та за згодою вигодонабувача - страхувальник (його спадкоємець/правонаступник) або інша особа, яка має належним чином оформлене повноваження від страхувальника, або за його письмовою згодою (п. 9.2 Договору страхування).

В матеріалах справи наявний лист №804/12/01 від 07.04.2015 року (а.с. 30) відповідно до якого, вигодонабувач погодив виплату страхового відшкодування по страховому випадку, шляхом перерахування грошових коштів безпосередньо на рахунок СТО.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічна норма закріплена і у ст. 993 ЦК України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування у сумі 36523,92 грн., набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року в адміністративній справі №758/2277/15-п винною особою, яка керувала транспортним засобом марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, визнано ОСОБА_6

Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №0556313 (а.с. 32) цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - ОСОБА_7 у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №0556313 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50000,00 грн.; франшиза - 1000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Позивач направив претензію №613 від 12.10.2016 року до відповідача з проханням відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну в результаті ДТП. (а.с. 33-34). Докази отримання вказаної претензії відповідачем наявні у матеріалах справи, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення №407. (а.с. 35).

Втім, відповідач претензію позивача залишив без задоволення, з огляду на що позивач звернувся з даним позовом.

Позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останнім страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова від 28.08.2012 року у справі №23/279).

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані у даному випадку збитки, згідно з положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, є саме відповідач.

Відповідач посилається на відсутність підстав для стягнення з нього суми страхового відшкодування, виплаченого позивачем, оскільки розрахунок цієї суми було здійснено позивачем без застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. При стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395). Відповідно до п. 4 Методики за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ, у якому зазначається інформація, передбачена п. 4.4 Методики.

Необхідною умовою для відшкодування матеріального збитку особою, відповідальною за заподіяний збиток на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є наявність оцінки завданої шкоди, проведеної у встановленому законом порядку.

Матеріали справи містять докази розрахунку вартості витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, суб'єкта оціночної діяльності, який має відповідний сертифікат, на підставі якої суд має можливість встановити їх відповідність п. 4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Колегія суддів враховує той факт, що відповідно до п. 7.38 Методики коефіцієнт фізичного зносу застрахованого транспортного засобу 2011 року випуску дорівнює нулю, так як на момент вчинення ДТП (19.02.2015 року) строк його експлуатації не перевищував навіть 5 років. (рік випуску, згідно з п. 1.1. Договору, є 2011).

У п. 7.38 Методики встановлено, що значення Е З приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує:

5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД;

7 років - для інших легкових КТЗ;

3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД;

4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів;

5 років - для мототехніки.

Відповідно до п. 7.39. Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є:

а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний);

б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації;

в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Втім, у наявному в матеріалах справи звіті про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ, відсутні будь-які посилання на те, що предмет дослідження, а саме автомобіль Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, має застереження, визначені у п. 7.39 Методики; величина ВТВ (величина втрати товарної вартості - умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ) дорівнює 0 (нуль).

У відповідності до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції від 08.01.2012 року) виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

-у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

-у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Отже, зі змісту вказаних приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, тобто на відповідача.

У свою чергу, відсутність вказаних дій з боку відповідача не позбавляє позивача права на отримання відшкодування в межах понесених ним витрат у вигляді виплати страхового відшкодування.

При цьому, здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в сумі 36523,92 грн. на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту від 09.07.2014 року №030140/4055/0000019, у якому відсутні умови щодо необхідності застосування коефіцієнту фізичного зносу, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Дійсно, нормою ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на момент виплати стразового відшкодування) передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Матеріали справи містять експертний висновок/калькуляцію, яка складалась на основі комп'ютерної програми Audatex, рекомендованої п. 59 додатку 8 до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.(а.с. 61-63)

Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в сумі 36523,92 грн. (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, по-перше, вказаний Закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування транспортних засобів від 09.07.2014 року №030140/4055/0000019, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить. Адже, з приписів вищевказаних норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому у відповідача відсутні правові підстави перекладати на позивача свої обов'язки, як страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, вказаним Законом України не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки. З положень згаданого Закону вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється передусім шкода, оцінена страховою компанією.

При цьому при визначенні розміру страхового відшкодування у відповідності до п. 10.1.2 Договору страхування, згідно якого розмір відшкодування збитку проводиться з урахуванням або без урахування експлуатаційного зносу деталей, вузлів агрегатів транспортного засобу (з урахуванням умов п. 1.8 Договору), а саме без врахування експлуатаційного зносу, та зважаючи на умови п. 1.8 Договору страхування, згідно якого умова «без врахування зносу» не розповсюджується на випадки незаконного заволодіння та повного конструктивного або фізичного зруйнування транспортного засобу, що не відноситься до даного страхового випадку, коефіцієнт зносу позивачем не враховувався.

До того ж, з врахуванням положень ч. 1 ст. 990 ЦК України та ст.ст. 25, 26 Закону України «Про страхування», колегія зазначає, що сама по собі відсутність звіту про оцінку витрат, пов'язаних з відновленням транспортного засобу, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за умови підтвердження розміру оціненої шкоди іншими доказами по справі. Натомість, матеріали справи містять звіт №85С/02/15 від 23.03.2015 року.

Наведеним повністю спростовується доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру збитків.

Одночасно, колегія суддів також звертає увагу на помилковість висновку апелянта про необхідність доведення шкоди виключно шляхом проведення автотоварознавчої експертизи, оскільки така позиція не узгоджуються з нормами законодавства про страхування. Так, Верховним Судом України у листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 року роз'яснено, що, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Судом першої інстанції надана правова оцінка наявних у матеріалах справі первинних документах у їх сукупності, зокрема, страховий акт №00163336 (а.с. 29) та платіжне доручення №013840 від 21.04.2015 року (а.с. 31), які надані позивачем в підтвердження оплати ремонтній організації вартості робіт по відновленню автомобіля, пошкодженого в ДТП. Разом з тим, місцевим судом встановлено, те що позивачем, як страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту, виплачено страхове відшкодування особі (виконавцю послуг), що здійснювала відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, в розмірі, визначеному відповідно до виставленого нею рахунку.

Тому визначення позивачем вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з урахуванням умов Договору без урахування коефіцієнту фізичного зносу є правомірним, а доводи відповідача про необхідність зменшення суми страхового відшкодування на такий коефіцієнт є безпідставними.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Під належністю доказів розуміється спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем надано суду звіт №85С/02/15 від 23.03.2015 року, зі змісту якого не вбачається підстав застосування п. 7.39 Методики.

Однак, згідно з п. 12.1. ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Отже, в даному випадку відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності власника автомобіля Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, при цьому, в межах суми, що перейшла до позивача в порядку регресу в зв'язку із виплатою страхового відшкодування за мінусом франшизи.

Відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0556313 розмір франшизи складає 1000,00 грн., розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 50000,00 грн. (а.с. 32).

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, правомірно зменшено на розмір франшизи, і становить 35523,92 грн. (36523,92 грн. - 1000,00 грн.).

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права місцевим господарським судом шляхом залишення без задоволення заяви відповідача №03/261 від 25.01.2017 року про залишення позову без розгляду оскільки суд першої інстанції повно і всебічно дослідив вказану обставину, про що зазначив у мотивувальній частині рішення, а саме.

Судом першої інстанції було зазначено, що посилання відповідача на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.05.2016 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди в порядку суброгації є безпідставними оскільки ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.01.2017 року провадження у зазначеній цивільній справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі №910/22886/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі №910/22886/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22886/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.І. Буравльов