ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа № 914/243/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів Орищин Г.В., Якімець Г.Г.

при секретарі судового засідання Петрик К.О.

у відкритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на рішення Господарського суду Львівської області від 10 квітня 2017 року у справі №914/243/17 за позовом державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» до Львівського комунального підприємства «Збиранка» про стягнення коштів за договором №35 від 28 січня 2016 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Львівського комунального підприємства «Збиранка» про стягнення 16184,87 грн. за невиконання договором №35 від 28 січня 2016 року. У квітні 2017 року позивач зменшив розмір позовних вимог у звязку зі сплатою відповідачем суми 12063,60 грн. боргу і просив суд стягнути з відповідача 2207,63 грн. пені, 844,45 грн. штрафу, 820,32 грн. інфляційних втрат, 248,87 грн. 3% річних та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

Згідно із наданим позивачем розрахунком, за невиконання умов договору №35 від 28 січня 2016 року на суму 12063,60 грн. попередньої оплати здійснено такі нарахування:

- пеня у сумі 2207,63 грн., визначена у розмірі 0,1 відсотка вартості робіт за період прострочення з 01 червня 2016 року до 30 листопада 2016 року;

- штраф у сумі 844,45 грн. - у розмірі 7 відсотків від суми 12063,60 грн.;

- інфляційні втрати у сумі 820,32 грн. за період з 01 червня до 31 грудня 2016 року;

- 3% річних у сумі 248,87 грн. за період з 01 червня 2016 року до 06 лютого 2017 року

Правовою підставою вимог позивач зазначив положення статей 525, 526, 610, ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, та частини першої статті 173, частини першої статті 193, частини 2 статті 218, пункту 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Господарський суд Львівської області (суддя Крупник Р.В.) рішенням від 10 квітня 2017 року у справі №914/243/17 відмовив у задоволенні позову повністю.

Суд зазначив, що Львівське комунальне підприємство «Збиранка» повернуло позивачу 12063,60 грн. попередньої оплати, а стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непередані талони на вивезення ТПВ. Суд вказав й на неподання на вимогу суду позивачем доказів направлення претензії відповідачу.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обовязок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не може розцінюватися як грошове зобовязання. В укладеному сторонами договорі не передбачено відповідальності у вигляді права на стягнення пені та штрафу (у випадку прострочення зобовязання), суд відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу.

Державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» звернулось до Львівського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10 квітня 2017 року у справі №914/243/17 та задовольнити позов повністю.

Вважає, що викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи та наданим документам, винесено із порушенням норм матеріального і процесуального права, зокрема. ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.173, ст.ст.218, 226, 231 Господарського кодексу України. Наголошує, що суд першої інстанції не врахував, що позивач є державним підприємством, неправильно керувався ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, а повинен був застосувати положення ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, якими передбачено за порушення строків виконання зобов'язання стягнення пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягнення штрафу у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Також позивач стверджує, що додаток №6 до позовної заяви є підтвердженням отримання відповідачем претензії позивача до відповідача, однак претензія була залишена без відповіді. Тому суд безпідставно відніс на позивача судовий збір. У силу ст.ст. 218, 226 Господарського кодексу України відповідач був зобовязаний попередити про відсутність можливості виконання договірних зобовязань. Крім того, судом не був встановлений факт пожежі на полігоні твердих побутових відходів, що могло б слугувати як форс-мажорна обставина. Також вказує на порушення відповідачем частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України невиконання грошового зобовязання про повернення коштів після отримання претензії позивача і зазначає, що факт пожежі на полігоні захоронення твердих побутових відходів не міг вплинути на виконання відповідачем грошового зобовязання. Вважає, що суд невірно оцінив докази, адже претензія від 04 листопада 2016 року полягала у вимозі повернення коштів, а не у виконанні зобовязання за договором.

Про розгляд справи сторонам повідомлено належним чином.

За клопотанням представника позивача ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції ухвалою від 14 червня 2017 року відклав розгляд справи на 26 червня 2017 року.

У призначене на 26 червня 2017 року судове засідання представники сторін не прибули. А державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» подало клопотання відкласти розгляд справи з причини перебування у відпустці представника ОСОБА_2 та продовжити строк розгляду спору.

Львівський апеляційний господарський суд відмовляє у задоволенні клопотання, оскільки відпустка представника апелянта ОСОБА_2 не може перешкоджати державному підприємству «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» в реалізації процесуальних прав сторони у справі. Адже у судовому засіданні 14 червня 2017 року приймав участь ще один представник апелянта - ОСОБА_1 Крім того, суд не визнавав обовязковою участь у судовому засіданні представників сторін. Ухвалу про прийняття до провадження апеляційної скарги позивач отримав 10 травня 2017 року і вправі був скористатись наданими законом процесуальними правами.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Львівський апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», матеріали справи і вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 10 квітня 2017 року у справі №914/243/17 слід залишити без змін з таких підстав.

Згідно із статтею 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи слідує, що 28 січня 2016 року Львівське комунальне підприємство Збиранка(виконавець) та державне підприємство Львівський державний авіаційно-ремонтний завод (замовник) уклали договір №35 за умовами п. 1.1. якого замовник передає, а виконавець приймає на себе виконання робіт по захороненню на міському полігоні твердих побутових відходів /ТВП/, склад яких відповідає діючим державним стандартам і санітарним нормам і дозволені до захоронення санепідемстанцією.

Згідно з п. п. 3.2., 2.1. договору замовник купує у виконавця талони на вивіз ТВП із розрахунку квартального обєму. Виконавець, зокрема, зобовязується приймати для захоронення на полігоні ТПВ в кількості договірного обєму з пропорційним розподілом по днях, виходячи з забезпеченості машинами і механізмами для обслуговування міського полігона; складування і захоронення ТПВ на полігоні проводити згідно Правил утримання полігонів твердого побутового сміття; автотранспорт замовника пропускати на полігон тільки при наявності талонів на ТПВ, а також проводити реєстрацію надходження ТПВ на полігоні від замовника у журналі прийому відходів.

Згідно з п. 4.1. договору сторони несуть відповідальність за дотримання зобовязань за цим договором.

Згідно з п. 5.1. договору виконавець звільняється від часткового або повного виконання своїх обовязків у випадку виникнення обставин непоборної сили, передбачити які неможливо у момент підписання договору, зокрема, пожежі або рішення органів влади, які унеможливлюють подальше виконання договору.

Строк дії договору сторони визначили з 28 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року.

На виконання умов договору відповідач видав позивачеві рахунок-фактуру №СФ-0000461 від 25 травня 2016 року на суму 12063,60 грн. на оплату талонів на розміщення і захоронення відходів (50 талонів по 3 тони). Позивач, у свою чергу, 30 травня 2016 року здійснив оплату вартості талонів на вивезення ТПВ, що підтверджується платіжним дорученням №358 від 30 травня 2016 року на суму 12063,60 грн. Проте, відповідач не передав позивачу оплачених ним талонів та відповідно не здійснив розміщення та захоронення ТВП позивача.

Більш того, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач платіжним дорученням №688 від 06 квітня 2017 року повернув позивачу 12063,60 грн., у звязку із чим 10 квітня 2017 року позивач подав суду заяву про зменшення позовних вимог.

Ці обставини справи сторони не заперечують, такі підтверджені доказами.

Крім цього позивач стверджує, що у листопаді 2016 року звернувся до відповідача з претензією №07-18/2229, вимагав повернути сплачені кошти за талони та просив надати згоду на розірвання укладеного договору. Незавірені копії претензії та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення позивач додав до позовної заяви.

Натомість відповідач стверджує, що ні претензії, ні позовної заяви не отримував.

Суд першої інстанції ухвалами від 09 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року зобовязував позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали додатків до позовної заяви. Проте, позивач вимог суду не виконав і не пояснив причини невиконання. Господарський суд Львівської області в оскаржуваному рішенні вказав про відсутність доказів направлення письмової претензії позивача до відповідача.

Відповідач пояснив неможливість виконання ним зобовязань за договором №35 від 28 січня 2016 року форс-мажорними обставинами. А саме, 28 травня 2016 року на міському полігоні ТПВ, який знаходиться у с. Великі Грибовичі, почалась пожежа, а 10 червня 2016 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ухвалою наклав арешт на земельну ділянку на якій розміщений полігон ТПВ.

Отже, предметом спору є вимога позивача стягнути з відповідача 2207,63 грн. пені (у розмірі 0,1 відсотка від суми 12063,60 грн. за період прострочення з 01 червня 2016 року до 30 листопада 2016 року); 844,45 грн. штрафу (у розмірі 7 відсотків від суми 12063,60 грн.); 820,32 грн. інфляційних втрат (за період з 01 червня 2016 року до 31 грудня 2016 року); 248,87 грн. - 3% річних (за період з 01 червня 2016 року до 06 лютого 2017 року) за невиконання умов договору №35 від 28 січня 2016 року та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

Пеня і штраф нараховані на підставі ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, а інфляційні і 3% річних на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Виходячи із змісту укладеного сторонами 28 січня 2016 року договору №35 такий є договором про надання послуг.

Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог частини першої статті 906 Цивільного кодексу України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

За визначенням частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 610 Цивільного кодексу України називає порушенням зобов'язання його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

За приписами частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Водночас, положення статті 617 Цивільного кодексу України звільняють від відповідальності за порушення зобов'язання особу, яка порушила зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами статті 35 ГПК України, обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відтак, загальновідомі факти доказуванню не підлягають. До таких фактів можна віднести ті, які відомі як сторонам по справі так і самому судді, зокрема: обставини, що мають значення для розглядуваної справи і не потребують доказування в зв'язку з тим, що вони загальновідомі або відомі широкому колу осіб. Право визначити факт загальновідомим належить судові.

Про те, що 28 травня 2016 року на міському полігоні ТПВ, який знаходиться у с. Великі Грибовичі Жовківського району, почалась пожежа і про наслідки цієї пожежі неодноразово повідомляли засоби масової інформації. Отже, факт пожежі та її наслідки є загальновідомими.

Крім цього, відповідач до відзиву на позов додав копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року у справі № 461/3786/16-к (а.с.57-61). В означеній ухвалі вказано, що слідчим управлінням ГУНП у Львівській проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні, відомості про яке 30.05.2016 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000884 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 272 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 30 травня 2016 року близько 14.30 години, внаслідок обвалу твердих побутових відходів на території полігону ЛКП "Збиранка", що в с.Великі Грибовичі, Жовківського району, Львівської області, під час виконання робіт по гасінню пожежі загинуло три працівники ДСНС.

10 червня 2016 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/3786/16-к ухвалив накласти арешт на майно, а саме ділянку полігону твердих побутових відходів ЛКП "Збиранка", що на території Великогрибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, яка на праві постійного користування належить ЛКП "Збиранка", тверді побутові відходи та інші об'єкти, що постійно знаходяться на вказаній ділянці та належать ЛКП "Збиранка" із забороною користування, розпорядження майном, в тому числі подальшої експлуатації, проведення робіт із вивозу, складування та захоронення твердих побутових відходів, та інших робіт, що можуть призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі майна, окрім рятувально-пошукових та робіт по гасінню пожежі. Арешт не скасовано.

Таким чином, починаючи з 28 травня 2016 року виконання відповідачем зобов'язань за договором №35 від 28 січня 2016 року виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин. Означені обставини не усунені дотепер.

На підставі вищеназваних названих приписів закону і пункту 5.1. договору №35 від 28 січня 2016 року факт виникнення обставин непереборної сили звільняє відповідача від виконання зобов'язань за договором та від відповідальності за порушення виконання господарського зобов'язання, встановленої частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України - стягнення пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягнення штрафу у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Водночас суд констатує, що договір №35 від 28 січня 2016 року не визначає строків виконання зобов'язань ні відповідачем (як виконавцем), ні позивачем (як замовником). За умовами договору №35 відповідач повинен був надати позивачу послуги із виконання робіт по захороненню на міському полігоні твердих побутових відходів, а грошових зобов'язань відповідача перед позивачем договір не передбачає.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач повернув позивачу отриману суму 12063,60 грн. попередньої оплати за договором №35 від 28 січня 2016 року. Однак, обовязок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не є грошовим зобовязанням в розумінні частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та частини 6 статті 231 Господарського кодексу України.

Необхідно зазначити й те, що позивач належними і допустимими доказами не довів надсилання ним відповідачу у листопаді 2016 року претензії №07-18/2229 з вимогою повернути 12063,60 грн. передоплати та надати згоду на розірвання договору №35 від 28 січня 2016 року.

У матеріалах справи є незавірені копії претензії та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які позивач додав до позовної заяви (а.с.18-20). Проте на неодноразову вимогу суду позивач не надав оригіналів цих доказів. Натомість, з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ЛКП «Збиранка» за адресою: вул.Жовківська,18, м.Львів, 79019 неможливо встановити ні дату відправлення, ні дату вручення такого адресату. Більш того, згідно з відомостями із Єдиного державного реєстру юридичних осіб місцезнаходженням відповідача є Львівська область, Жовківський район, с.Великі Грибовичі (а.с.42). Таке ж місцезнаходження відповідача вказано і в договорі №25 від 28 січня 2016 року (а.с.15-16).

Отже, Господарський суд Львівської області обґрунтовано зазначив про недоведеність надсилання позивачем претензії №07-18/2229 відповідачу та її вручення адресату, про відсутність законних підстав для задоволення позову та відмовив у позові повністю.

Разом з тим суд апеляційної інстанції погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що Господарський суд Львівської області не надав оцінки вимогам позивача, як державного підприємства, у частині стягнення штрафу і пені на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України. Однак, ця обставина не вплинула на правильність прийнятого рішення, про що вказано вище.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про порушення відповідачем статті 226 Господарського кодексу України, якою унормовано умови і порядок відшкодування збитків.

Проте, вимоги про стягнення збитків не були предметом розгляду Господарським судом Львівської області у цій справі, оскільки позивач таких вимог не заявляв.

У силу положень статті 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 103 ГПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 10 квітня 2017 року у справі №914/243/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя В.М. Гриців

суддя Г.В. Орищин

суддя Г.Г. Якімець