ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2017 р.Справа № 922/1156/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1, м. Харків
до Приватного підприємства "Агро Маркет", с. Царедарівка, Харківська область
про стягнення 1284321,13 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Кундіус І.В., договір про надання правової допомоги від 10.01.2017 року, свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № НОМЕР_1 від 28.02.2012 року;

відповідача - Ізовітова Л.П., за договором про надання правової допомоги № АМ-7 від 21.04.2017 року та ордером від 21.04.2017 року;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Агро Маркет" про стягнення вартості частини майна, пропорційної частці позивача у статутному капіталі в розмірі 1094000,00 грн., інфляційних втрат в сумі 154983,43 грн. та 3% річних в сумі 35337,50 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 квітня 2017 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 15 травня 2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.04.2017 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 14301).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 15.05.2017 року від позивача надійшло клопотання (вх. № 15303) про витребування доказів. У своєму клопотанні позивач просить суд витребувати у Державного реєстратора Лозівської районної державної адміністрації Харківської області реєстраційну справу Приватного підприємства "Агро Маркет".

Через канцелярію господарського суду Харківської області 15.05.2017 року від позивача надійшло клопотання (вх. № 15304) про призначення у справі комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи. В даному клопотанні позивач просить суд поставити експертам наступні питання: - яка дійсна вартість майна ПП "Агро Маркет" станом на 11 березня 2013 року? - якій сумі дорівнює частка учасника ПП "Агро Маркет" - ОСОБА_1 у вартості чистих активів товариства, виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна ПП "Агро Маркет" та його частки в Статутному капіталі на 11 березня 2013 року? Зобов`язати ПП "Агро Маркет" у строк, що не перевищує 7 календарних днів надати до суду документи, які підтверджують право власності на майно ПП "Агро Маркет", що знаходилось на балансі підприємства станом на 11 березня 2013 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.05.2017 року розгляд справи було відкладено на 23.05.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 23.05.2017 року від відповідача надійшов відзив (вх. № 16684/17) з додатками на позов. У своєму відзиві відповідач вказує на те, що ПП "Агро Маркет" не здійснювало будь-яких компенсаційних виплат позивачу за його частку у статутному капіталі підприємства, у зв`язку з тим, що позивач не виконав свій обов`язок зі здійснення внеску до статутного капіталу ПП "Агро Маркет", що свідчить про відсутність у нього права на отримання вартості частини майна товариства, що пропорційна його частці у статутному капіталі. У зв`язку з чим відповідач вважає позовні вимоги про стягнення вартості частини майна, пропорційній частці у статутному капіталі приватного підприємства, стягнення 3% річних та індексу інфляції, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 23.05.2017 року від представника відповідача надійшли документи супровідним листом (вх. № 16763/17) для долучення до матеріалів справи документів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2017 року розгляд справи було відкладено на 30.05.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.05.2017 року від представника відповідача надійшов відзив на клопотання про призначення експертизи (вх. № 17871). У своєму відзиві відповідач вказує на те, що позивачем майновий внесок на сплату статутного фонду ПП "Агро-Маркет" не вносився, у зв`язку з чим відсутні підстави для експертного оцінювання майна підприємства, з метою визнання дійсної вартості частки ОСОБА_1

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.05.2017 року від представника відповідача надав клопотання (вх. № 178874) про продовження строку розгляду справи № 922/1156/17 за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.05.2017 року розгляд справи було відкладено на 14.06.2017 року.

В судовому засіданні 14.06.2017 року було оголошено перерву до 19.06.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 19.06.2017 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх. № 19988).

Представник позивача в судовому засіданні 19.06.2017 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити, підтримав клопотання про призначення у справі комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.06.2017 року проти клопотання про призначення експертизи та проти позовних вимог заперечував, підтримав заяву про застосування строків позовної давності.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

10 липня 2008 року ОСОБА_1 був засновником (учасником) Приватного Підприємства «Агро Маркет» (), що підтверджується Змінами до Статуту ПП «Агро Маркет», затвердженими Протоколом №1 від 10 липня 2008 року та зареєстрованими 15.09.2008 року Державним реєстратором (номер запису 1000317).

Згідно змін до статуту ПП «Агро Маркет», затверджених Протоколом загальних зборів № 9 від 10.06.2011 року, та зареєстрованих 03.11.2011 р. (номер запису 6000317), частка Позивача (ОСОБА_1) у статутному капіталі ПП «Агро Маркет» становила 50%.

11 березня 2013 року Позивачем на адресу Загальних зборів учасників (засновників) ПП «Агро Маркет» було подано нотаріальну заяву про вихід зі складу засновників (учасників) підприємства, посвідчену приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В., про що зроблено реєстраційний запис № 666.

Крім того, 11.03.2013 року відбулися загальні збори засновників ПП «Агро Маркет» на яких було прийняте рішення про виключення Позивача зі складу Засновників та затвердження відповідних змін до статуту. Вказане рішення було оформлене Протоколом Загальних зборів засновників № 15 від 11.03.2013 року.

Як стверджує позивач, згідно Змін до статуту ПП «Агро Маркет», затверджених Протоколом загальних зборів № 8 від 06.06.2011 р., та зареєстрованих 07.06.2011 р. (номер запису 5000317), загальна вартість переданих до статутного капіталу основних засобів складає 2'188'000,00 грн. (два мільйони сто вісімдесят вісім тисяч гривень 00 копійок).

Також позивач зазначає про те, що станом на день виходу позивача зі складу учасників, згідно даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), розмір статутного капіталу ПП «Агро Маркет» не змінювався та становив 2'188'000,00 грн. (два мільйони сто вісімдесят вісім тисяч гривень 00 копійок).

Як вже зазначалось вище, позивач був учасником ПП «Агро Маркет» з часткою 50% у статутному капіталі. Таким чином, позивач вважає, що розмір його частки у грошовому еквіваленті становив 1094000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався до суду з позовом до Приватного підприємства «Агро Маркет», ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6про стягнення вартості частини майна, пропорційну частці в статутному капіталі приватного підприємства, стягнення 3 % річних, індексу інфляції та стягнення моральної шкоди, зустрічною позовною заявою Приватного підприємства «Агро Маркет» до ОСОБА_1, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту відсутності права власності на частку в статутному капіталі ПП «Агро Маркет» та стягнення шкоди, спричиненої діловій репутації та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про встановлення факту відсутності права на частку в статутному капіталі ПП «Агро Маркет» та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 24.12.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агро Маркет», ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про стягнення вартості частини майна, пропорційну частці в статутному капіталі приватного підприємства, стягнення 3 % річних, індексу інфляції та стягнення моральної шкоди відмовлено в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву Приватного підприємства «Агро Маркет» задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, відсутність у ОСОБА_1 права на частку у розмірі 50% в статутному капіталі Приватного підприємства «Агро Маркет» за період його участі у Приватному підприємстві «Агро Маркет» з 10 липня 2008 року до 11 березня 2013 року, у зв`язку з не внесенням ОСОБА_1 до статутного капіталу ПП «Агро Маркет» нежитлової будівлі, а саме складу посівного № 1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літера А-1, площа 728,7 кв. м. В решті позовних вимог ПП «Агро Маркет» відмовлено. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 1 891 816,00 грн., як безпідставно отримане майно.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агро Маркет», ОСОБА_5 та у відмові у задоволенні позову Приватного підприємства «Агро Маркет» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди - залишено без змін. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року скасовано і провадження по справі закрито, як таку, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того в матеріалах справи наявне рішення господарського суду Харківської області по справі № 922/695/16 за позовом ФО ОСОБА_7 до ФО ОСОБА_1 та до ПП "Агро Маркет" про стягнення 2094620,48 грн. (вказане рішення було залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017).

Таким чином позивач вважає, що дії ПП "Агро Маркет" щодо невиплати йому, як колишньому учаснику підприємства частки є порушенням прав ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що ПП "Агро Маркет" не здійснювало будь-яких компенсаційних виплат позивачу за його частку у статутному капіталі підприємства, у зв`язку з тим, що позивач не виконав свій обов`язок зі здійснення внеску до статутного капіталу ПП "Агро Маркет", що свідчить про відсутність у нього права на отримання вартості частини майна товариства, що пропорційна його частці у статутному капіталі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 4 ст. 12 ГПК України, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів підвідомчі господарським судам. При цьому, справи у цих спорах розглядаються господарським судом за місцезнаходженням господарського товариства згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ч. 6 ст. 16 ГПК України).

Згідно пункту 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 25.02.2016 № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» учасник, який вибув зі складу юридичної особи, може бути стороною корпоративного спору, зокрема щодо визначення та стягнення належної йому до сплати вартості частки майна юридичної особи, а відповідна вимога повинна обґрунтовуватись порушенням його корпоративних прав на момент прийняття такого рішення.

Даний спір виник з корпоративних відносин між юридичною особою (ПП "Агро Маркет") та її засновником (учасником) (ОСОБА_1), який вибув, та полягає у стягненні грошових коштів - компенсації вартості майна, пропорційно належної позивачу частці у статутному капіталі ПП "Агро Маркет", при виході зі складу засновників.

Відповідно до частини 1 статті 167 Господарського кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до положень статті 4 Закону України "Про господарські товариства", статей 87, 88 Цивільного кодексу України, статей 57, 82 Господарського кодексу України документом, який визначає правовий статус юридичної особи, є Статут.

Відповідно до п.1.1 Статуту ПП "Агро Маркет" відповідач є приватним підприємством, заснованим на приватній власності громадянина України з правом найму робочої сили. Пунктом 1.3 статуту ПП "Агро Маркет" (в редакції від 10.07.2008р.) засновниками підприємства є: ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , а у відповідності до внесених до статуту змін пунктом 1.3 статуту ПП "Агро Маркет" (в редакції від 10.06.2011р.) засновниками підприємства визначено: ОСОБА_1 - 50% та ОСОБА_7 - 50%.

З аналізу положень статуту відповідача вбачається, що з 10.07.2008р. він є корпоративним приватним підприємством, оскільки мав одночасно двох засновників.

Порядок створення, діяльності, припинення приватних підприємств, їх правовий статус визначено в Господарському кодексі України.

Відповідно до ст. 63 Господарського кодексу України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство та інші. Залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного фонду в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома і більше засновниками за їх спільним рішенням, діє на основі об'єднання майна та /або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. До корпоративних зокрема відносяться підприємства, засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Статтею 113 Господарського кодексу України визначено, що приватним підприємством визнається підприємство що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим кодексом та іншими законами.

Проте, Цивільний кодекс не містить положень щодо приватних підприємств, а спеціальний закон щодо створення та діяльності приватних підприємств в чинному законодавстві також відсутній.

Відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

З аналізу правового статусу Приватного підприємства вбачається, що воно майже ідентичне ТОВ, а відмінністю його є лише відсутністю мінімального статутного капіталу. Отже, відносини щодо виникнення , зміни та припинення прав на частки в статутному капіталі корпоративного приватного підприємства , яким є ПП "Агро Маркет", за аналогією регулюються нормами права, якими унормовано подібні за змістом відносини - відносини виникнення , зміни та припинення прав на частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

Крім того, Статут ПП "Агро Маркет" в редакції, що діяла на момент виходу позивача зі складу засновників підприємства, не містив положень щодо порядку виходу засновника та виплату йому належної частки статутного капіталу, отже, в даному випадку, суд виходить з норм чинного на той момент законодавства.

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що до установчих документів включаються відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень та ін.

Відповідно до ст. 140 Цивільного кодексу України Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

Приписи статті 143 Цивільного кодексу України передбачають, що Статут товариства з обмеженою відповідальністю містить відомості про розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника, склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень.

Згідно з частиною 1 статті 87 Господарського кодексу України статутний капітал - це сума вкладів засновників та учасників господарського товариства.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 116 Цивільного кодексу України, пункту "в" частини першої статті 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства мають право вийти у встановленому порядку з товариства.

За приписами частини першої статті 148 Цивільного кодексу України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом.

При виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди (ст. 54 Закону України "Про господарські товариства").

Також, згідно з частиною другою статті 148 Цивільного кодексу України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.

Спір у даній справі виник між позивачем та відповідачем у зв'язку з тим, що відповідач вважає, що у позивача не виникло право на одержання вартості частини майна, пропорційно його частці у статутному капіталі товариства , оскільки позивач не виконав в натурі свого обов'язку щодо внесення своєї частки вкладу до статутного капіталу ПП "Агро Маркет".

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2011р. рішенням загальних зборів учасників ПП "Агро Маркет" було визначено розмір статутного капіталу підприємства у сумі 2.188.000,00 грн. та його розподіл між учасниками ОСОБА_1 та ОСОБА_9 по 50% кожному. Це рішення було оформлене протоколом загальних зборів засновників від 06.06.2011р. №8 та змінами до статуту ПП "Агро Маркет" від 07.06.2011р. (п.5.3.).

При цьому згідно прийнятого учасниками ПП "Агро Маркет" рішення кожен з учасників зобов'язався здійснити до статутного капіталу підприємства майнові внески, склад і розмір яких були визначені названими протоколом від 06.06.2011р. №8 та змінами до статуту ПП "Агро Маркет" від 07.06.2011р.

Так, зокрема, ОСОБА_9 зобов'язався передати до статутного капіталу ПП "Агро Маркет" таке майно: нежитлову будівлю диспетчерської автопарку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - літер А-2, площею 71,9 кв.;нежитлову будівлю складу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - літер Б, площею 38 кв.м.;нежитлову будівлю столової, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 -літер А-1, площею 336,4 кв.м.;нежитлову будівлю гаражу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 - літер А, площа - 2671,2 кв.м.; нежитлову будівлю гаражі автопарку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 - літер А-1, площею 787,4 кв.м.; нежитлову будівлю ангару, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 - літер А-1, площею 480 кв.м.; нежитлову будівлю механізованої майстерні, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 - літер А-1, площею 787,4 кв.м.; нежитлову будівлю критий тік №2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 - літер А-1, площею- 1306,0 кв.м.; нежитлову будівлю критий тік №2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_9- літер А-1, площею- 1307,7 кв.м.; нежитлову будівлю критий тік, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 - літер А-1, площею 12,9 кв.м.; нежитлову будівлю вагової, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 - літер А-1, площею 5,4 кв.м.; нежитлову будівлю зерноочисної башти, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 - літер А-1, площею 85,7 кв.м.; нежитлову будівлю молочно товарної ферми, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 - літер А-1, площею 1439,7 кв.м.; нежитлову будівлю молочно товарної ферми, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 - літер А-1, площею 1486,2 кв.м.; транспортний засіб ГАЗ-САЗ - самоскид-с, вантажний, НОМЕР_2, 1991 р.в.; транспортний засіб ВАЗ - легковий універсал -в, НОМЕР_3, 1990 р.в.; транспортний засіб ЗИЛ - бортовий-с, вантажний, НОМЕР_4, 1994 р.в.; транспортний засіб УАЗ - бортовий малотонаж.-в, вантажний, НОМЕР_5, 1989 р.в.; транспортний засіб КАМАЗ - самоскид-с, вантажний, НОМЕР_6, 1988 р.в.; транспортний засіб КАМАЗ - самоскид-с, вантажний, НОМЕР_7, 1990 р.в.; транспортний засіб ТЗ, А МАЗ 500 А - паливозаправник, вантажний, НОМЕР_8, 1989 р.в.; транспортний засіб ГАЗ -бортовий-с, вантажний, НОМЕР_9, 1989 р.в.

ОСОБА_1, згідно протоколу від 06.06.2011р. №8 та змін до статуту ПП "Агро Маркет" від 07.06.2011р. зобов'язався передати до статутного капіталу ПП "Агро Маркет" належну йому нежитлову будівлю складу посівного, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 - літер А, площею 728,7 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 виконав прийнятий на себе обов'язок з передачі у власність ПП "Агро Маркет" відповідного майнового внеску. Цей факт підтверджується актами приймання-передачі від 04.06.2013р. та від 05.06.2013р., які наявні в матеріалах справи.

Крім того, в матеріалах справи наявні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що також підтверджує виконання свого обов`язку ОСОБА_9 щодо передачі у власність ПП "Агро Маркет" нерухомого майна.

Передача у власність ПП "Агро Маркет" транспортних засобів ОСОБА_9 підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (а.с. 224-225).

Натомість ОСОБА_1 свій обов'язок зі здійснення внеску до статутного капіталу Агро Маркет" не виконав. Вказана у протоколі від 06.06.2011р. №8 та змінах до статуту ПП "Агро Маркет" від 07.06.2011р. нежитлова будівля складу посівного, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 - літер А, площею 728,7 кв.м. у власність ПП "Агро Маркет" не передана, також не передана вона і у спільну власність засновників та господарське відання підприємства, як це передбачено п.5.2. Статуту ПП "Агро Маркет". До цього часу вказане майно залишається у особистій приватній власності ОСОБА_1, що підтверджується витягом з нерухомого майна (а.с. 157-172).

Щодо посилань позивача на те, що передача майна підтверджується актом приймання-передачі від 07.06.2011 року, у зв`язку з чим, як вважає позивач, останній виконав свій обов'язок щодо передачі до статутного капіталу ПП "Агро Маркет" нежитлової будівлі, крім того позивач зазначає, що не зареєстрованая будівля за ПП "Агро Маркет" є провиною самого підприємства, у зв'язку з такими твердженнями позивача, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний акт приймання - передачі майна від 07.06.2011 року, на який позивач посилається як на доказ передачі майна підприємству, проте суд дослідивши вказаний акт не може прийняти його в якості доказу передачі майна, оскільки він підписаний лише сторонами, які передають, і не підписаний стороною яка приймає - ПП "Агро Маркет". Тому цей акт, незважаючи на назву "акт прийому-передачі", за своєю правовою природою актом прийому-передачі не є. По суті цей акт, є актом взаємного погодження учасниками підприємства переліку своїх майнових внесків до статутного капіталу підприємства та погодження їх, внесків, оцінки.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи, проте під час підписання спірного акту, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 діяли від свого імені та жоден з них не діяв від імені ПП "Агро Маркет", що в свою чергу виключає створення будь-яких зобов`язань для підприємства підписанням даного акту.

У відповідності до ч.4 ст. 334 ЦКУ права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч.3 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції від 16.03.2010р., яка була чинною на час відповідних подій) разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подаються документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення відповідних прав.

Таким документом мав бути належним чином складений та підписаний обома сторонами (ОСОБА_1, як стороною, що передає та ПП "Агро Маркет", як стороною, що приймає) акт про передачу права власності на майновий внесок ОСОБА_1 (нежитлову будівлю складу посівного, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 - літер А, площею 728,7 кв.м.). На кшталт акту від 09.06.20011р. №11 про передачу майнового внеску ОСОБА_9, підписаного крім ОСОБА_9, як стороною, яка передає, також і представником ПП "Агро Маркет", як сторони, що приймає.

В підсумку відсутність такого акту підписаного ОСОБА_1 та ПП "Агро Маркет" унеможливила реєстрацію права власності за ПП "Агро Маркет" на майно, що мало бути передане ОСОБА_1 Як наслідок право власності на це майно (нежитлову будівлю складу посівного, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 - літер А, площею 728,7 кв.м.) не перейшло від ОСОБА_1 до ПП "Агро Маркет". Тобто, обов'язок по здійсненню ОСОБА_1 свого майнового внеску до статутного капіталу залишився не виконаним.

З урахуванням наведених обставин, а також з урахуванням того, що майно, яке ОСОБА_1 був зобов`язаний передати ПП "Агро Маркет" залишилось у приватній особовій власності позивача, вищезазначений акт не може бути доказом передачі вказаного майна у спільну власність засновників підприємства в порядку п.5.2. статуту ПП "Агро Маркет".

Щодо посилань позивача на те, що Статутом не було передбачено передачу майна у власність, а було лише зобов`язано позивача передати нежитлову будівлю у господарське відання відповідачу, суд зазначає наступне.

Стаття 136 Господарського кодексу України визначає право господарського відання речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п. 5.2 Статуту ПП "Агро Маркет" майно підприємства є спільною власністю засновників і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Крім того, відповідно до п. 8.2 Статуту передбачено, що майно, яке передається у користування підприємству засновниками, повертається у натуральній формі без винагородження.

Як вже було встановлено судом, в матеріалах справи не міститься доказів передачі майна позивачем як у власність ПП "Агро Маркет", так і у користування.

Отже сторони у статуті зазначили про те, що в разі передачі підприємству у користування майна, воно повертається у натуральній формі без винагороди, проте оскільки позивачем не було виконано зобов`язання щодо передачі майна ПП "Агро Маркет", останній не має можливості (та правових підстав) для повернення вказаного майна позивачу.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідні обставини щодо не виконання позивачем зобов`язання щодо передачі майна позивачем до статутного капіталу ПП "Агро Маркет", встановлені рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/695/16, яке набрало законної сили.

Відповідно ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили , крім встановлених рішенням третейського суду , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо (Постанова пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р.).

Конституційний суд України у рішенні № 1-3/2013 від 05.02.2013р. зазначив, що вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 115 ЦК України, частина перша статті 86 ГК України, частина перша статті 13 Закону). Зазначені об'єкти згідно зі статтею 177 ЦК України є об'єктами цивільних прав. Відповідно і частка учасника у статутному капіталі Товариства є предметом цивільних правовідносин, яка засвідчує участь особи у Товаристві. Отже, статутний (складений) капітал є однією з юридичних ознак господарського товариства.

Статутний капітал Товариства складається з вкладів учасників, а його розмір становить сума вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України, частина перша статті 87 ГК України). Передбачений в установчому документі розмір статутного капіталу розподіляється на частки кожного учасника пропорційно вартості його вкладу, тобто частка учасника в статутному капіталі Товариства має відповідати вартості його майнової участі в такому капіталі. Участь у Товаристві майном і узгодження між учасниками спільного управління ним наділяє учасника корпоративними правами, а тому відносини щодо цих прав мають характер корпоративних правовідносин (частини перша, третя статті 167 ГК України).

Законодавець імперативно врегулював питання щодо строку сплати статутного капіталу (внесення вкладів до статутного капіталу) учасниками Товариства - до закінчення першого року з дня державної реєстрації Товариства (абзац перший частини третьої статті 144 ЦК України, частина перша статті 52 Закону). Цей строк надається для поступового виконання кожним учасником свого корпоративного обов'язку перед Товариством щодо формування статутного капіталу (вносити свої вклади у розмірі, порядку та коштами (засобами), що передбачені установчими документами) (пункти 1, 2 частини першої статті 117 ЦК України, абзац третій частини третьої статті 88 ГК України, пункт „б" статті 11 Закону). Формування учасниками статутного капіталу є їх юридичним обов'язком перед Товариством.

Отже, до закінчення першого року з дня державної реєстрації Товариства розмір часток кожного з учасників встановлюється виключно статутом.

Закон імперативно врегулював питання щодо дій Товариства у разі невнесення (неповного внесення) учасниками своїх вкладів до закінчення встановленого річного строку. Згідно з частиною третьою статті 144 ЦК України, частиною другою статті 52 Закону загальні збори учасників Товариства приймають одне з таких рішень: про виключення із його складу тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію Товариства.

Конституційний суд в своєму рішенні зазначив, що положення частини четвертої статті 58 Закону слід розуміти так, що при визначенні повноважності загальних зборів учасників Товариства та результатів голосування за прийняття їх рішень враховується кількість голосів учасників, визначена пропорційно розміру їх часток у статутному капіталі, що встановлений статутом Товариства, незалежно від вартості реально внесених (сплачених) ними вкладів тільки протягом першого року з дня державної реєстрації Товариства.

Крім того, в п. 30 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008р. 3 13 зазначено, що у разі, якщо учасник не повністю вніс (не повністю оплатив) свій вклад до статутного капіталу товариства, йому виплачується дійсна вартість частки пропорційно внесеній ( оплаченій) частині вкладу.

Отже, повнота внесення учасником вкладу в статутний капітал впливає на розмір виплати при його виході з товариства.

На користь вищевказаного твердження також свідчить положення ст.53 ЗУ «Про господарські товариства», де зазначено, що частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної сплати лише в тій частині, в якій її уже сплачено.

З аналізу вищевказаного, суд дійшов висновку, що положення статті 148 ЦК України (учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства) має застосовуватися з урахуванням повноти та фактичного внесення учасником вкладу в статутний капітал, що в свою чергу впливає на розмір виплати при його виході з товариства.

Проте, як вже зазначено вище, матеріали справи свідчать, про те, що нежитлова будівля складу посівного, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 - літер А, площею 728,7 кв.м. перебуває в особистій приватній власності позивача та в матеріалах справи відсутні докази передачі в користування частки майна ПП "Агро Маркет".

Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Отже, у господарському товаристві статутний капітал поділений на частки, а майно при виході учасника розподіляється між його членам пропорційно часткам у статутному капіталі, тобто виходячи з правовідносин спільної часткової власності з визначенням часток у порядку, визначеному законом статутом товариства (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-31ЦС14).

Таким чином, правовим наслідком виходу із товариства є право учасника, який виходить, отримати вартість частини майна, пропорційно його частці в статутному капіталі, за умови, що учасник, який виходить сплатив свій внесок.

У свою чергу ОСОБА_1 майновий внесок на сплату статутного фонду ПП «Агро Маркет» не вносився.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п. 2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, враховуючи те, що позивач свій обов`язок щодо здійснення внеску до статутного капіталу «Агро Маркет» не виконав, належну йому на праві приватної власності нежитлову будівлю складу посівного № 1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 - літер А, площа 728,7 кв.м. у власність або користування ПП «Агро Маркет» не передав, у ОСОБА_1 відсутні законні підстави вимагати від ПП «Агро Маркет» сплати компенсації вартості майна, пропорційної його частці у статутному капіталі в розмірі 1094000,00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, такими що спростовуються матеріалами справи та не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 154983,43 грн. інфляційних втрат та 35337,70 грн. 3% річних, суд зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи позивачем було нараховано до сплати відповідачем 154983,43 грн. інфляційних втрат та 35337,70 грн. 3% річних, у зв`язку з невиплатою товариством вартості майна пропорційній частці у статутному капіталі учаснику, який вийшов зі складу учасників, що є невиконанням грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Враховуючи те, що судом було встановлено відсутність порушення прав та інтересів позивача та відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 1094000,00 грн. компенсації вартості майна, пропорційної його частці у статутному капіталі, а вимога про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідної від основної суми заявленої позивачем, суд дійшов висновку про відмову від задоволенні позову в частині стягнення 154983,43 грн. інфляційних втрат та 35337,70 грн. 3% річних.

Щодо клопотання позивача про призначення у справі комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Стаття 43 ГПК України визначає, що висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами , встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Стаття 43 ГПК України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Висновок експерта є рівноцінним з іншими видами доказів, він не є обов'язковим для суду. Експертний висновок має оцінюватись судом сукупно з іншими доказами. Метою такої оцінки є з'ясування можливості використання даного висновку як джерела фактів, на яких ґрунтується вирішення справи по суті, і водночас самих цих фактів як доказ.

Слід зазначити, що метою призначення судової експертизи є необхідність використання спеціальних знань для встановлення обставин, що мають значення для справи. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, якщо висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. (Постанова Пленуму ВГСУ № 4 від 23.03.2012р.)

Представник позивача, в судовому засіданні 14.06.2017р. обґрунтовуючи необхідність призначення судової експертизи у даній справі, посилається на судову практику, згідно з якою призначення комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи є необхідним при розгляді корпоративних спорів для визначення дійсної (ринкової) вартості майна товариства для обчислення вартості частини майна, що належить сплатити учаснику, що вийшов з товариства.

У своєму клопотанні позивач просить суд поставити перед експертами наступні питання: - яка дійсна (ринкова) вартість майна Приватного підприємства "Агро Маркет" станом на 11 березня 2013 року; - якій сумі дорівнює частка учасника ПП "Агро Маркет" - ОСОБА_1 у вартості чистих активів товариства, виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна ПП "Агро Маркет" та його частик у Статутному капіталі станом на 11 березня 2013 року.

В даному випадку, судом було встановлено про відсутність внеску позивача до статутного капіталу товариства, що підтверджується рішенням господарського суду Харківської області у справі № 922/695/16 та, що в свою чергу виключає сплату компенсації вартості майна, пропорційної його частці у статутному капіталі.

Таким чином судова експертиза, яку просить призначити у справі позивач є безпідставною, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд, розглянувши вказане клопотання, зазначає наступне.

В п.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що судом було встановлено відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7, у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору, якщо позов залишено без задоволення, - судовий збір не стягується.

Таким чином , у зв`язку з відмовою в задоволенні позову та приймаючи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір не стягується.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 8, 140, 143,147, 148 Цивільного кодексу України, статтями 87, 167 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 26.06.2017 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/1156/17