ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2017 р. Справа №917/552/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", вул. Антоновича,127, м. Київ, 03150

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Стокс", вул. Зіньківська, буд. 21, кімн. 21, м. Полтава, 36009

про стягнення 5 503,46 грн. (відповідно до заяви вх. канц. суду №7320 від 09.06.2017р.)

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 1010-01/9162 від 11.11.2011 р.

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача заборгованості за договором про відкриття рахунку в цінних паперах №262 - Д від 31.07.2001 р. з урахуванням неустойки, трьох процентів річних від простроченої суми та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 5 132,04 грн.

09.06.2017 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява № 010-0/625 від 06.06.2017 р. про збільшення розміру позовних вимог. В якій позивача просить суд, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 5 503,46 грн., з яких: 2 804,65 грн. - основна заборгованість; 503,24 грн. - пеня; 1 360,96 грн. - штраф; 716,94 грн. - інфляційні витрати; 117,67 грн. - 3 % річних (відповідно до заяви вх. канц. суду №7320 від 09.06.2017р.)

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Виходячи із змісту поданої заяви про збільшення позовних вимог, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, суд встановив, що позивач не змінює предмету або підстав позову, а лише збільшує суму позову таким чином, дана заява приймається судом до розгляду.

Зазначена заява приймається судом. Подальший розгляд справи здійснюється в межах вимог, заявлених у заяві від 09.06.2017р.

Представник відповідача в засідання суду не з'явився. Ухвали суду від 12.04.2017 р., 12.06.2017 р. про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи, направлені відповідачу за адресою зазначеною в позові та на веб-сайті з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Ухвала про порушення провадження у справі повернулася до суду з відміткою поштової установи: "За закінченням терміну зберігання". Докази вручення ухвали про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989 р.).

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 -69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, відсутність клопотання щодо продовження строку вирішення спору, суд не оцінює неявку представника відповідача у судове засідання як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Між Відкритим акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України (далі - ВAT Укрексімбанк/3берігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Стоке (далі - Депонент/Відповідач) укладений Договір про відкриття рахунку в цінних паперах №62-Д від 31.07.2001 із змінами, внесеними Додатковими угодами від 10.09.2001 та від 01.04.2005 (далі - Договір).

08.05.2009 у зв'язку з приведенням у відповідність до чинного законодавства організаційно-правової форми юридичної особи відбулась зміна найменування Зберігача з відкритого акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України на Публічне акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк України (згідно із змінами до Статуту AT Укрексімбанк, погоджених Національним банком України 06.05.2009 та зареєстрованих 08.05.2009 Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією).

Відповідно до змісту норми ст. 1 Закону України Про Національну депозитарну Систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні (нормативного акту, що діяв до 13.04.2014 - на момент виникнення договірних правовідносин та виникнення заборгованості за Договором) договір про відкриття рахунку в цінних паперах - це договір між власником цінних паперів та обраним ним зберігачем про передачу власником належних йому цінних паперів зберігачу для здійснення депозитарної діяльності, а саме: надання послуг щодо зберігання цінних паперів незалежно від форми їх випуску, відкриття та ведення рахунків у цінних паперах, обслуговування операцій на цих рахунках (включаючи кліринг та розрахунки за угодами щодо цінних паперів) та обслуговування операцій емітента щодо випущених ним цінних паперів.

Положеннями абз. 4 ч. З ст. 7 Закону України Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні передбачено, що у договорі про відкриття рахунку у цінних паперах визначаються умови ведення рахунку власника цінних паперів, порядок проведення операцій емітента, порядок надання облікової та фінансової інформації зберігачем, а також умови оплати його послуг тощо.

Умовами розділу 1 Договору сторони визначили, що Депонент доручає, а Зберігач зобов'язується надавати Депоненту послуги щодо відкриття та введення рахунку в цінних паперах, зберігання належних Депоненту цінних паперів, обслуговування операцій за цим рахунком, отримання доходів за цінними паперами (далі - банківські послуги) на викладених нижче умовах відповідно до Положення про депозитарну діяльність, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 26.05.98 №61 (далі - Положення), внутрішніх нормативно-правових документів Зберігача, чинного законодавства України та на підставі письмових розпоряджень Депонента.

На виконання умов Договору AT Укрексімбанк (Зберігачем) відкрито Відповідачу (Депоненту) рахунок у цінних паперах та надавались відповідні послуги з ведення рахунку цінних паперів, обслуговування операцій за цим рахунком та зберігання цінних паперів.

Відповідно до умов пп.1.3.2. п.1.3. Договору Депонент взяв на себе зобов'язання оплачувати послуги Зберігача згідно з розцінками, умовами та строками, передбаченими цим Договором та Тарифами.

За умовами п. 2.2. Договору плата вноситься Депонентом щомісячно, до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним місяцем, на підставі Акту-рахунку, в якому зазначаються реквізити для здійснення платежу по оплаті послуг за цим Договором.

Позивач зазначає, що в порушення умов п.п.1.3.2. п.1.3. та п.2.2. Договору, Депонент з березня місяця 2014 не виконує свої зобов'язання щодо оплати послуг AT Укрексімбанк за Договором.

Згідно з умовами п.5.4. - п.5.6. Договору за порушення строків оплати послуг Зберігача за цим Договором Депонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочки. Прострочення оплати послуг Зберігача більше як на 30 (тридцять) днів вважається відмовою від виконання умов Договору, у. зв'язку з чим, Депонент, крім пені, повинен сплатити Зберігача штраф у розмірі 50 (п'ятдесяти) відсотків від суми платежу. Виплата пені або штрафу не звільняє Сторони від виконання обов'язків за цим Договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також у зв'язку з простроченням Відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг за Договором, AT Укрексімбанк вимагає стягнути заборгованість за такі послуги з урахуванням неустойки, трьох процентів річних від простроченої суми та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Станом на 01.06.2017 заборгованість Відповідача перед AT Укрексімбанк за послуги за Договором, з урахуванням неустойки та трьох процентів річних від простроченої суми та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, складає 5 503,46 гривень, з яких: 2 804,65 грн. - основна заборгованість; 503,24 грн. - пеня; 1 360,96 грн. - штраф; 716,94 грн. - інфляційні витрати; 117,67 грн. - 3 % річних.

При винесенні рішення суд виходить з наступного:

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписами ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положенням ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (ч.1 ст. 1056-1 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовя"зання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов"язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Отже, процесуальним законодавством передбачено, що господарське судочинство здійснюється шляхом письмового провадження, а тому факт наявності визначених обставин має підтверджуватись певними доказами, як це встановлено положеннями ст. ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, Господарський процесуальний кодекс України покладає обов'язок доказування на сторони, а тому кожна сторона повинна довести наявність тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач не спростував факт наявності спірної заборгованості. Докази оплати в справі відсутні.

Суд переревірив розрахунок заявлених сум і дійшов до висновку про їх обгрунтованість.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зя"сування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43,49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Стокс" (вул. Зіньківська, буд. 21, кімн. 21, м. Полтава, 36009, ідентифікаційний код 22859728) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (вул. Антоновича,127, м. Київ, 03150, ідентифікаційний код 00032112) заборгованість в розмірі 5 503,46 гривень, з яких: 2 804,65 грн. - основна заборгованість; 503,24 грн. - пеня; 1 360,96 грн. - штраф; 716,94 грн. - інфляційні витрати; 117,67 грн. - 3 % річних, та 1600 грн. витрат на сплату судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.07.2017 року

Суддя Гетя Н.Г.