ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Справа № 905/2653/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіШвеця В.О.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства "Компанія Вода Донбасу"
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 20.03.2017
у справі№905/2653/16 Господарського суду Донецької області
за позовомПриватного підприємства "Олнайт"
доКомунального підприємства "Компанія Вода Донбасу"
простягнення коштів

Представники сторін в судове засідання не з'явились, належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Олнайт" звернулось з позовом до Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу", в якому, з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, просило стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 67 677,07 грн., інфляційні втрати у розмірі 487 317,73 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов'язання щодо погашення заборгованості за договором підряду, яка стягнута рішенням Господарського суду Запорізької області від 30.06.2015 у справі №908/2771/15. З огляду на що, позивач просив захистити порушене право шляхом стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, позивач посилався на приписи статей 526, 625, 837 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 09.11.2016, ухваленим суддею Бойко І.А., у позові відмовлено. Вмотивовуючи рішення місцевий господарський суд виходив з того, що неможливість виконання зобов'язань за договором підряду виникла у відповідача внаслідок настання форс-мажорних обставин у зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області. При цьому суд керувався приписами статей 3, 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Донецький апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Чернота Л.Ф. - головуючий, Марченко О.А., Зубченко І.В., постановою від 20.03.2017 перевірене рішення місцевого господарського суду скасував, прийняв нове рішення, яким позов задовольнив. Вмотивовуючи постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані відповідачем сертифікати №1735 від 25.11.2014 №1736 від 25.11.2014, які видані Торгово-промисловою палатою України, не містять відомостей щодо зобов'язань сторін за договором підряду №15-13-305т від 07.06.2013. Водночас судом апеляційної інстанції враховано і те, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за своїм змістом не мають характеру штрафних санкцій і є лише способом захисту майнового права та інтересу кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. При цьому суд апеляційної інстанції керувався приписами статей 526, 612, 617, 625 Цивільного кодексу України, статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою, Комунальне підприємство "Компанія Вода Донбасу" звернулась з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги скаржник зазначає про помилковий висновок суду апеляційної інстанції щодо не підтвердження настання форс-мажорних обставин за наданими відповідачем сертифікатами. Також скаржник посилається на помилковий розрахунок заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат. При цьому скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 610, 617, 625 Цивільного кодексу України, статей 42, 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Ухвалою від 06.06.2017 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого судді - Швеця В.О., суддів - Данилової М.В., Корсака В.А., касаційну скаргу Комунального підприємства "Компанія Вода Донбасу" прийнято до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 22.06.2017.

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого господарського суду України не надходило.

Вищий господарський суд України, заслухавши суддю Швеця В.О., переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.06.2015 у справі №908/2771/15 з Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" на користь Приватного підприємства "Олнайт" стягнуто 1 684 256,43 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 10 797,70 грн. за період з 13.01.2015 по 31.03.2015, інфляційні втрати у розмірі 280 805,97 грн. за період з лютого 2015 року по березень 2015 року за договором підряду №15-13-305т від 07.06.2013. Під час розгляду спору у справі №908/2771/15 Господарським судом Запорізької області встановлено факт настання терміну оплати за укладеним між сторонами договором, наявність підстав застосування штрафних санкцій, а також факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань. Вказане рішення, як встановлено судами, набрало законної сили. В силу частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас, судами установлено, що відповідачем заборгованість за договором у розмірі 1 684 256,43 грн. основного боргу, яка присуджена до стягнення рішенням суду від 03.06.2015, у повному обсязі не сплачена, тобто відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога Приватного підприємства "Олнайт" до Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" про стягнення 3% річних у розмірі 67 677,07 грн., нарахованих за період з 31.03.2015 по 15.08.2016, та інфляційних втрат у розмірі 487 317,73 грн. з 31.03.2015 по 01.04.2016. Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України і Господарським кодексом України. Поняття зобов'язання та підстави його виникнення визначені статтею 509 Цивільного кодексу України. За приписами наведеної норми зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає загальні умови виконання зобов'язання. В розумінні наведеної норми зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні і в статті 193 Господарського кодексу України, за приписами якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Згідно зі статтею 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 вказаного Кодексу, яка кореспондується зі статтею 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання не виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов'язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У розумінні наведеного припису наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Дослідивши усі обставини і зібрані у справі докази, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, суд апеляційної інстанції установив, що відповідачем заборгованість у розмірі 1 684 256,43 грн., яка присуджена до стягнення рішенням суду від 03.06.2015 у справі №908/2771/15, станом на час звернення з даним позовом повністю не сплачена. Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат. Довід скаржника про наявність сертифікатів №1735 від 25.11.2014, №1736 від 25.11.2014, виданих Торгово-промисловою палатою України, а також висновку Донецької Торгово-промислової палати №2005/12.12-03 від 03.07.2014, не може бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки йому надавалась оцінка судом апеляційної інстанції та він був відхилений як необґрунтований. Вказані сертифікати та висновок суд апеляційної інстанції визнав неналежним доказом в підтвердження виникнення у відповідача форс-мажорних обставин, оскільки такі докази не містять відомостей щодо зобов'язань сторін саме за договором підряду №15-13-305т від 07.06.2013. Решта доводів касаційної скарги теж визнаються необґрунтованими, оскільки вони не спростовують установленого судом апеляційної інстанції та стосуються переоцінки доказів у справі, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Таким чином, підстав для скасування переглянутої постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Компанія Вода Донбасу" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.2017 у справі №905/2653/16 Господарського суду Донецької області залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Швець

Судді: М. Данилова

В. Корсак