ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2017 р.Справа № 923/150/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ярош А.І., Гладишевої Т.Я.

(Склад колегії суддів змінено на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.06.2017р.)

Секретар судового засідання: Маленкова О.П.

Представники сторін у судове засідання не зявились. Про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

на рішення Господарського суду Херсонської області від 14 квітня 2017 року

по справі № 923/150/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

до відповідачів:

1. Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області

2. Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області

про стягнення шкоди в розмірі 18 939, 83 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до Господарського суду Херсонської області з позовом до Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про стягнення грошових коштів в сумі 18 939, 83 грн., з яких: 3 411 грн. 3% річних та 15 528, 83 грн. інфляційні втрати - в рахунок відшкодування втрат (упущеної вигоди від знецінення грошових коштів, належних до стягнення та перерахування), завданих у зв'язку із існування та наявністю факту невиконання рішення Господарського суду Київської області від 10 червня 2016 року по справі № 911/1388/16.

Безпосередньо наявність шкоди обґрунтовується позивачем упущеною вигодою, повязаною з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму невиконаного ФГ «ВІКТОРІЯ» договірного зобовязання, а правовою підставою такої відповідальності, на його думку, є приписи ст.ст. 22, 1166, 1173, 1174, 1192 Цивільного кодексу України, оскільки ухвалою Господарського суду Київської області від 05 січня 2017 року по справі № 911/1388/16 визнана незаконною та протиправною бездіяльність Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області у виконавчих провадженнях № 51600492 та № 51600361 щодо примусового виконання наказів суду від 30.06.2016р., яка виразилася у невиявлені і ненакладені арешту на кошти боржника.

Поряд з цим, позивач посилається на правові висновки Верховного Суду України у справах № 10/577-26/155 та № 16/164(2010), вказуючи про обовязковість їх врахування при прийнятті рішення, а також судову практику Європейського суду з прав людини у справах «Войтенко проти України», «Шмалько проти України», «Чізов проти України», «Терен проти України».

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 14 квітня 2017 року по справі № 923/150/17 (суддя Закурін М.К.) відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними доказами факт спричинення відповідачем заявлених до стягнення збитків у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, оскільки останній не має грошових зобовязань перед позивачем, а відповідно із цим 3% річних та інфляційні втрати відповідно із ст. 625 ЦК України у звязку із несвоєчасним виконанням грошового зобовязання повинен сплачувати боржник ФГ «ВІКТОРІЯ», навіть у період виконання судового рішення. Отже, відповідач не може нести відповідальність по сплаті 3% річних та інфляційних втрат, які позивач вважає збитками при недоведеності втрати можливості виконання судового рішення.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Херсонської області від 14 квітня 2017 року по справі № 923/150/17 та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник, крім доводів, наведених ним в обґрунтування позовної заяви, зазначив, що рішення є таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, зокрема ст.ст. 32-34, 36, 37, 43 ГПК України. Крім цього, апелянт посилається на те, що інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні відповідної компенсації (плати). Аналогічна правова позиція про те, що до складу грошового зобов'язання входять інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних, висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.05.2006р. у справі № 10/557-26/155. Окрім цього, така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08.11.2010р. у справі № 4/719 та від 15.11.2010р. у справі № 4/720.

В своїй апеляційній скарзі сторона також наполягає на тому, що вина відповідача у заподіянні збитків підтверджена фактом незаконної бездіяльності по виконанню судового рішення, встановленого ухвалою Господарського суду Київської області від 10 червня 2016 року по справі № 911/1388/16 та відповідно до ст. 35 ГПК України не потребує доведення знову. При цьому, заборгованість згідно з наказами Господарського суду Київської області за № 911/1388/16 від 30.06.2016р.

на суму 20 000 грн та на суму 164 866, 99 грн. не погашена у зв'язку із бездіяльністю відповідача при майновій можливості у Боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна. Позивач є належним та законним кредитором відповідача щодо отримання нарахування та отримання сум 3%-річних та інфляційних витрат, в якості понесених втрат (збитків) та існування шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій відповідача.

Більш детальніше доводи зазначені у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 15 травня 2017 року судовою колегією у складі головуючого судді Лисенко В.А., суддів Ярош А.І., Ліпчанської Н.В., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13 червня 2017 року.

В звязку з перебуванням судді-члена колегії ОСОБА_1 на лікарняному з 06 червня 2017 року, по справі призначено повторний автоматичний розподіл апеляційної скарги від 12.06.2017р., яка колегією суддів у складі головуючого судді: Лисенко В.А., суддів: Гладишевої Т.Я., Ярош А.І., прийнята до свого провадження відповідною ухвалою.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13 червня 2017 року за ініціативою суду залучено Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області до участі у справі в якості іншого відповідача.

Представники сторін у судове засідання, яке призначене на 04 липня 2017 року, не зявились, не скористалися наданим їм ст. 22 ГПК України правом.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Пунктом 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. № 01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» розяснено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія дійшла висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутністю представників сторін.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступників висновків.

За приписами ст. 101 ГПК України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено під час апеляційного перегляду, рішенням Господарського суду Київської області від 10.06.2016р. по справі № 911/1388/16 позов ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено повністю:

- стягнуто солідарно з ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 20 000, 00 грн. штрафу;

- стягнуто з ФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 157 186, 44 грн. штрафу, 5 322, 75 грн. витрат на послуги адвоката та 2 357, 80 грн. судового збору;

- стягнуто з ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 677, 25 грн. витрат на послуги адвоката та 300 грн. судового збору (а.с. 17-25).

30 червня 2016 року на виконання рішення Господарського суду Київської області від 10.06.2016р. по справі № 911/1388/16, яке набрало законної сили, Господарським судом Київської області видано відповідні накази, в тому числі, накази:

- про стягнення з ФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 157 186, 44 грн. штрафу, 5 322, 75 грн. витрат на послуги адвоката та 2 357, 80 грн. судового збору;

- про стягнення з ФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 20 000, 00 грн. штрафу (а.с. 26-27).

Постановою Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 07.07.2016р. відкрито виконавче провадження (ВП) № 51600492 з виконання наказу Господарського суду Київської області № 911/1388/16 від 30.06.2016р. про стягнення з ФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 20 000, 00 грн. штрафу (а.с. 28).

Постановою Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 07.07.2016р. відкрито виконавче провадження (ВП) № 51600361 з виконання наказу Господарського суду Київської області № 911/1388/16 від 30.06.2016р. про стягнення з ФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 164 866, 99 грн., з яких: 157 186, 44 грн. штрафу, 5 322, 75 грн. витрат на послуги адвоката та 2 357, 80 грн. судового збору (а.с. 29).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05 січня 2017 року у справі № 911/1388/16 задоволено скаргу «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо виконання; визнано незаконною та протиправною бездіяльність Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області у виконавчих провадженнях № 51600492 та № 51600361 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 30.06.2016р. по справі № 911/1388/16, котра виразилась у невиявлені і ненакладені арешту на кошти боржника, які містяться у банківських фінансових установах, у касі боржника, у володінні та користуванні інших осіб (а.с. 30-34).

З огляду на ухвалу Господарського суду Київської області від 05 січня 2017 року у справі № 911/1388/16 та встановлені в ній обставини, позивач вважає, що бездіяльність Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області у виконавчих провадженнях № 51600492 та № 51600361 при примусовому виконанні наказів Господарського суду Київської області від 30.06.2016р. по справі № 911/1388/16, підтверджена належним чином.

За твердженням позивача, вищезазначені судові накази не виконані до теперішнього часу.

Таким чином, позивач вважає, що накази Господарського суду Київської області від 30.06.2016р. по справі № 911/1388/16 не виконані у зв'язку з тривалою бездіяльністю відповідача, котра виразилась у невиявлені і ненакладені арешту на кошти боржника, які містяться у банківських фінансових установах, у касі боржника, у володінні та користуванні інших осіб.

Посилаючись на несвоєчасне виконання Високопільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зобов'язань за законом, а саме недотримання та порушення норм та положень Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся з відповідним позовом про стягнення з відповідача згідно ст. 625, ст. 1166, ст. 1173 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 3 411 грн. та інфляційні витрат в сумі 15 528, 83 грн. за період 15.07.2016р. по 24.02.2017р., як втрат (упущеної вигоди від знецінення грошових коштів, належних до стягнення та перерахування), завданих у зв'язку із існування та наявністю факту невиконанням рішення Господарського суду Київської області від 10 червня 2016 року по справі № 911/1388/16.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. За статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 Цивільного кодексу України, договором або іншим законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України, що кореспондується з положеннями ст. 224 ГК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За приписами ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодування в порядку, встановленому законом.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 Цивільного кодексу України).

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини), спеціальна норма ст. 1173 Цивільного кодексу України допускає обґрунтованість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів, тобто за наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, збитків та їх розміру, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками).

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Так, положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, позивач посилався на приписи ст.ст. 2, 12, 22, 44, 54-57 Господарського процесуального кодексу України, ст. 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Приписами п.п. 3.1, 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Судова колегія зазначає, що позивач помилково ототожнює боржника із органом виконавчої служби, безпідставно вважаючи, що орган примусового виконання рішень суду має нести відповідальність у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за невиконання рішення суду.

Колегія суддів зауважує, що нарахування інфляційних та 3% річних позивач має право проводити на заборгованість відповідача до моменту повного погашення основного боргу.

Тобто, судова колегія наголошує, що такі нарахування здійснюються передусім за невиконання договірних зобовязань.

Приймаючи наказ суду до виконання, орган Державної виконавчої служби не переймає на себе зобовязання оплатити заборгованість, а є лише органом, який виконує примусове виконання рішення суду, стягуючи заборгованість з належного боржника.

Жодних договірних зобовязань між стягувачем та органом Державної виконавчої служби не виникає.

При цьому, позивач також безпідставно вважає, що 3% річних та інфляційні втрати є збитками відповідно до ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем було довільно та субєктивно трактовано приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, та необґрунтовано покладено відповідальність у вигляді нарахування 3% річних та інфляційних втрат замість боржника на орган виконавчої служби, назвавши такі нарахування збитками.

Суд розяснює, що нараховані позивачем інфляційні втрати та 3% річних не є завданою органом виконавчої служби шкодою, а є у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України компенсацією позивачу втрат від інфляції та відшкодування йому 3% річних за час, протягом якого стягувач ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» не користувався належними йому грошовими коштами з вини боржника ФГ «ВІКТОРІЯ», яким не виконувалися зобовязання за договорами поставки на умовах товарного кредиту № ТК260311/1 від 26.03.2011р. та договором поруки № 07-04-2014-174 від 07.04.2014р.

Усі інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Судовою колегією встановлено, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області. Зазначене є порушенням норм процесуального права, але у звязку з тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення на вказану особу не покладено певних обовязків, вказане порушення не призвело до прийняття неправильного рішення та не визначено як безумовна підстава для скасування судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 104 ГПК України.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Херсонської області від 14 квітня 2017 року по справі № 923/150/17 - без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись cт.cm. 99, 101, 103 п. 1, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 14 квітня 2017 року по справі № 923/150/17 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 05.07.2017р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя А.І. Ярош

Суддя Т.Я. Гладишева