ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Справа № 906/291/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Самусенко С.С. - головуючого,
Малетича М.М.,
Плюшка І.А.,

розглянувши касаційну скаргуВідділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
на ухвалу та постановугосподарського суду Житомирської області від 12.12.2016 Рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2017
за скаргоюПублічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"
на діїВідділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
у справі№ 906/291/15
господарського судуЖитомирської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Володарська"
прозвернення стягнення в розмірі 102 616 740 грн. 90 коп. (6 498 000 доларів США) на предмет застави

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.06.2017 касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято до провадження у складі колегії суддів: Самусенко С.С. - головуючий, Малетича М.М., Плюшка І.А. у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2017.

Явка представників ухвалою Вищого господарського суду України від 12.06.2017 не визнавалася обов`язковою.

Клопотання про відкладення розгляду справи судом касаційної інстанції відхилено.

1. Встановлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини, які передували зверненню позивача зі скаргою на дії ДВС

Рішенням господарського суду Житомирської області від 14.04.2015 позов ПАТ "Банк Камбіо" про звернення стягнення в розмірі 102 616 740 грн. 90 коп. (6 498 000 доларів США) на предмет застави задоволено. Також судом стягнуто з ТОВ "Агрофірма "Володарська" в дохід Державного бюджету України 73080,00 грн. судового збору.

На виконання зазначеного рішення 29.04.2015 видано накази.

ПАТ "Банк Камбіо" звернулося до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України із заявою №04/2375 від 27.09.2016.

17.10.2016 державним виконавцем ДВС винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з несплатою стягувачем авансового внеску згідно Закону України "Про виконавче провадження", який набрав законної сили 05.10.2016.

2. Зміст та мотиви скарги позивача на дії державного виконавця

09.11.2016 до суду від ПАТ "Банк Камбіо" як стягувача надійшла скарга на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби, яка полягає у оскарженні повернення виконавчого документу стягувачу повідомленням №16-10-9/19 від 17.10.2016 у зв`язку з несплатою стягувачем авансового внеску згідно п.8 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", який набрав законної сили 05.10.2016.

Скаржник просить визнати дії виконавчої служби з повернення виконавчого документа протиправними, скасувати повідомлення від 17.10.2016, зобов`язати виконавчу службу прийняти до виконання наказ №906/291/15 від 29.04.2015.

3. Стислий виклад суті ухвали місцевого та постанови апеляційного господарських судів та мотиви їх прийняття

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 12.12.2016 (суддя: Тимошенко О.М.), залишеною без змін постановою рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 (судді: Василишин А.Р. - головуючий, Петухов М.Г., Бучинська Г.Б.), скаргу задоволено. Визнано незаконними дії органу ДВС щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документу позивача без прийняття до виконання від 17.10.2016 по виконанню наказу господарського суду Житомирської області №906/291/15; скасовано вищевказане повідомлення; зобов`язано орган ДВС вчинити дії з прийняття до виконання наказу господарського суду Житомирської області №906/291/15 від 29.04.2015.

Суди прийшли до висновку, що державний виконавець мав проводити відкриття виконавчого провадження керуючись Законом, що був чинний до 04.10.2016 включно і за приписами якого не передбачався обов`язок стягувача проводити авансовий платіж.

Апеляційною інстанцією вказано на незаконність реєстрації заяви ПАТ "Банк Камбіо" саме 05.10.2016, оскільки вона надійшла до органу виконавчої влади 04.10.2016.

4. Підстави, з яких оскаржено судові рішення

Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, не погоджуючись із судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні скарги ПАТ "Банк Камбіо".

У скарзі вказується, що в діях державного виконавця не вбачається незаконності, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні підтверджуючі документи про отримання заяви саме 04.10.2016 особою, відповідальною за прийняття вхідної кореспонденції, які стягувач подає до заяви.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій не було повністю досліджено матеріали справи, що призвело до прийняття необгрунтованого рішення, яким визнано незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС.

За даними реєстраційно-контрольної картки №30317-0-33-16 та графи про дату та номер реєстрації документа, заяву стягувача зареєстровано 05.10.2016, в той день, коли набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016. Згідно даних реєстру цей документ передано виконавцю лише 12.10.2016.

Скаржник вказує, що реєстрацію вхідних документів здійснює Управління документального забезпечення, а не державний виконавець.

5. Нормативно-правові акти, якими керується суд при вирішенні спору

За ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016 виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За ч.1 ст.13 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Вищий господарський суд України при прийнятті постанови

Вищий господарський суд України вважає помилковими твердження господарських судів попередніх інстанцій з приводу того, що в цьому випадку державний виконавець мав застосовувати редакцію Закону України "Про виконавче провадження", який був чинний по 04.10.2016 включно.

З наведених вище норм вбачається, що лише за умови, якщо здійснення виконавчих дій розпочато до 05.10.2016, такі дії завершуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", який діяв до 05.10.2016.

У розумінні Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016 виконавчі дії виконавець вчиняє під час здійснення виконавчого провадження, а виконавче провадження відповідно - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень.

У ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень.

Як вбачається із встановлених обставин, до 05.10.2016 здійснення виконавчих дій по відповідному виконавчому провадженню розпочато не було.

Навіть дійсне подання заявником заяви про відкриття виконавчого провадження 04.10.2016, тобто в період дії попередньої редакції Закону, не свідчить про початок виконавчих дій до набрання чинності нової редакції Закону.

За своїм правовим змістом подання заяви про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією, а є дією стягувача, направленою на ініціювання вчинення уповноваженим суб`єктом виконавчих дій.

Касаційна інстанція звертає увагу, що на відміну від державних виконавців, усі інші працівники органів державної виконавчої служби не наділені повноваженнями щодо вчинення виконавчих дій.

Таким чином, у державного виконавця після 05.10.2016 були відсутні підстави відкривати виконавче провадження за нормами, які діяли до 05.10.2016.

Закон не передбачає застережень щодо сплати авансового платежу у конкретному випадку, а саме при поданні заяви стягувачем до 04.10.2016 включно. В ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016 мова йде тільки про виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом.

Припустившись до неправильного трактування норм ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016, суди належним чином не дослідили питання наявності/відсутності підстав для повернення державним виконавцем заяви стягувача з вказаних в повідомленні про повернення підстав.

За ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Вищий господарський суд України звертає увагу на неповноту дослідження судами попередніх інстанцій матеріалів цієї справи, а відтак на недотримання норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 47, 43 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

За ч.2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки суди припустилися порушень наведених норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, в порядку п.3 ч.1 ст.1119 ГПК України прийняті у цій справі ухвала та постанова підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, встановити наявність/відсутність у діях державного виконавця порушень та прийняти справедливе рішення у відповідності з нормами процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 - 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.12.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 у справі №906/291/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя С. Самусенко

Судді: М. Малетич

І. Плюшко