ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017р. Справа № 914/1004/17

Суддя господарського суду Львівської області Пазичев В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (м. Львів)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Львів)

про: стягнення боргу в розмірі 5141,79 грн.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Вашкевич Н.І.

Представники:

Від позивача: Процко Р.Б. - довіреність № 2302-вих-95 від 11.01.2017 року.

Від відповідача: ОСОБА_3 - свідоцтво № 896 від 14.06.2012 року.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 5141,79 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.05.2017 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 06.06.2017 року. В судовому засіданні 06.06.2017 року оголошено перерву до 20.06.2017 року, для надання доказів.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 25.05.2017 року повністю не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

06.06.2017 року за вх. № 19812/17 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

20.06.2017 року за вх. № 2695/17 позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, у зв'язку з відсутністю предмета спору, а також повернення 1600 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 25.05.2017 року повністю не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

06.06.2017 року за вх. № 19847/17 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

20.06.2017 року за вх. № 21771/17 відповідач подав відзив на позовну заяву.

20.06.2017 року за вх. № 21865/17 відповідач подав пояснення по справі.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 20.06.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 01.10.2012 р. між Управлінням комунальної власності (надалі - позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - відповідач) укладено Договір оренди нежитлових приміщень № Л-8441-12 (надалі - Договір), відповідно до якого, позивач зобов'язується передати, а відповідач прийняти в строкове користування нежитлове приміщення загальною площею 11,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Термін дії Договору визначений на 5 років з 01.10.2012 р. до 31.08.2017 р. включно (п. 4.1. Договору). Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вищевказані нежитлові приміщення здано по Акту приймання-передачі від 30.08.2016 р..

Згідно з п. 9.1 Договору, повернення Орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання. Відповідно до п. 9.6 Договору, у разі припинення або розірвання Договору, Орендар повинен повернути Орендодавцеві об'єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану об'єкта оренди з вини Орендаря.

Відповідно до п. 9.3. Договору, об'єкт оренди повинен бути переданий Орендарем та прийнятий Орендодавцем (чи за його дорученням -Балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї із подій, вказаних в п. 9.1. Договору.

Однак, позивач зазначає, що відповідно до Довідки про заборгованість № 4-2302-154 від 07.02.2017 р., у відповідача залишилася неоплаченою заборгованість по орендній платі в розмірі 5 141,79 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 01.10.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди нежитлових приміщень № Л-8441-12.

Однак, ще до закінчення терміну дії Договору, відповідач своєю заявою від 30.08.2016 р. звернувся до позивача із пропозицією розірвати Договір, на що позивач погодився і на виконання чого відповідач здав, а позивач отримав приміщення, щодо якого укладено Договір, що підтверджується Актом приймання-передачі від 30.08.2016 р., який був доданий позивачем до позовної заяви.

Проте, на момент повернення об'єкта оренди позивачу, ним не було доведено до відома відповідача жодних відомостей щодо наявності заборгованості позивача перед відповідачем за Договором. Незважаючи на це, відповідач був свідомий щодо наявності певної незначної заборгованості за користування об'єктом оренди і справно оплачував за оренду, у тому числі і станом на момент відкриття провадження у справі №914/1004/17. Цим самим позивач безпідставно звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з огляду на наступне.

Відповідач звертає увагу на те, що на момент розгляду справи відповідачем повністю сплачено заборгованість, яка була узгоджена з позивачем (не в рамках розгляду даної справи), що підтверджується відповідним Актом звірки взаємних розрахунків та квитанцією про оплату, копії яких додаються до цього відзиву на позовну заяву.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016 р. № 777, до повноважень Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради належить здійснення управління майном, що належить до комунальної власності міста у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах; виконання повноважень орендодавця, продавця, органу приватизації майна комунальної власності міста, надання обліку орендних платежів та контролю за їх надходження.

Згідно з п. 1.1 Положення про Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та його структури, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 02.12.2016 р. № 1125, Управління комунальної власності Львівської міської ради є структурним підрозділом Департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Відповідно цього ж Положення, основними завданнями управління є: виконання функцій органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова; передача в оренду, відчуження майна комунальної власності територіальної громади м. Львова.

Згідно із ст. 287 ГК України, орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 01.10.2012 р. між Управлінням комунальної власності (надалі - позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - відповідач) укладено Договір оренди нежитлових приміщень № Л-8441-12 (надалі - Договір), відповідно до якого, позивач зобов'язується передати, а відповідач прийняти в строкове користування нежитлове приміщення загальною площею 11,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Термін дії Договору визначений на 5 років з 01.10.2012 р. до 31.08.2017 р. включно (п. 4.1. Договору). Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вищевказані нежитлові приміщення повернуто позивачу по Акту приймання-передачі від 30.08.2016 р..

Згідно з п. 9.1 Договору, повернення Орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання. Відповідно до п. 9.6 Договору, у разі припинення або розірвання Договору, Орендар повинен повернути Орендодавцеві об'єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану об'єкта оренди з вини Орендаря.

Відповідно до п. 9.3. Договору, об'єкт оренди повинен бути переданий Орендарем та прийнятий Орендодавцем (чи за його дорученням -Балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї із подій, вказаних в п. 9.1. Договору.

За твердженням позивача, відповідно до Довідки про заборгованість № 4-2302-154 від 07.02.2017 р., на день подачі позову у відповідача залишилася неоплаченою заборгованість по орендній платі в розмірі 5141,79 грн.

Судом встановлено, що після подачі даного позову до суду, відповідачем оплачено 2841,79 грн., а саме:

- 02.06.2017 року - 1000,00 грн. боргу, що підтверджується квитанцією № 14 від 02.06.2017 року;

- 15.06.2017 року - 1841,79 грн. боргу, що підтверджується квитанцією № ПН659233 від 15.06.2017 року.

Решта суми боргу в розмірі 2300,00 грн., що є предметом позову по даній справі, була оплачена відповідачем до 23.05.2017 року, тобто до моменту подачі позову, що підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків станом на 09.06.2017 р., який підписаний уповноваженими представниками сторін, про що свідчать відтиски належних печаток сторін, якими завірено підписи представників сторін, що підписали Акт звірки.

Отже, в даній частині позовних вимог, слід відмовити.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо:

1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України;

1-1) відсутній предмет спору;

2) є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом;

5) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду;

6) підприємство чи організацію, які є сторонами, ліквідовано;

7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

20.06.2017 року за вх. № 2695/17 позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, у зв'язку з відсутністю предмета спору, а також повернення 1600 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Враховуючи обставини сплати боргу відповідачем, що викладені у заяві позивача від 20.06.2017 року за вх. № 2695/17, а також те, що такі дії не порушують прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 2841,79 грн. на підставі ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Однак, 2841,79 грн. боргу відповідач сплатив лише після подачі позовної заяви, тобто оплата частини боргу, стягнення якого є предметом спору, відбулась тільки після звернення позивача з позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене, тобто те, що оплату заборгованості було вчинено відповідачем після звернення позивача до суду з позовом, під час його розгляду по суті, господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

На час розгляду справи, відповідач подав докази погашення боргу в повному обсязі, позовні вимоги не визнав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження усіх своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги на час подачі позову частково спростував, а частково заборгованість погасив добровільно за час розгляду справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення боргу в розмірі 2300,00 грн. не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення, а в частині стягнення 2841,79 грн. боргу провадження слід припинити.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 169 від 29.01.2016 року на суму 4115,11 грн. про сплату судового збору.

Згідно ч.2 ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Отже, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги - задоволити частково.

2. Провадження в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2841,79 грн. боргу - припинити.

3. В решті частині позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79053, АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, ) судовий збір у розмірі 884 (вісімсот сорок чотири) грн. 30 коп.

5. Наказ видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.06.2017 року.