ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Справа № 910/17547/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Грек Б.М., Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17547/16
за позовомпублічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Контакт"
провизнання договору недійним,
за участю представників

позивача: Миколенка С.С.,

відповідача: не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство "Акціонерний банк "Укргазбанк" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Контакт" про визнання договору суборенди від 19.04.2014 № ДС 679 недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "Укргазбанк" (суборендарем) та товариством з обмеженою відповідальністю "Форум-Менеджмент Груп" (орендарем) 19.04.2014 укладено договір суборенди № ДС 679, відповідно до умов якого орендар зобов'язувався передати в суборенду, а суборендар - прийняти на умовах договору нежитлові приміщення за адресою: Україна, м. Київ, пров. Куренівський, 12, літера А.

Відповідно до п. 2.3 договору, у випадку зростання офіційно встановленого Національним банком України курсу гривні до долару США, який зафіксовано в п. 1.4.1 договору, орендар має право здійснити індексацію-перерахунок платежів по орендній платі за цим договором. Індексація-перерахунок проводиться не частіше, ніж один раз в місяць та здійснюється на дату виставлення рахунка.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що у разі, якщо суборендар не сплатив орендну плату до останнього дня строку, визначеного у п. 1.4 договору, та протягом терміну від вищезазначеного дня до дня фактичного перерахування коштів відбулося зростання офіційного курсу долара США, встановленого НБУ, орендар має право внести суму різниці, що виникла між сумою орендної плати, розрахованої по курсу на день виставлення рахунку, та сумою орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового рахунку на сплату орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового розрахунку на сплату орендної плати, а суборендар зобов'язується сплатити зазначену суму.

Згідно з п. 5.4 договору, у випадку прострочення сплати орендної плати, плати за сервісне обслуговування, та/або порушення строків виконання зобов'язань, передбачених п. 1.5. розділу І цього договору, орендар має право застосовувати до суборендаря наступні оперативно-господарські санкції:

5.4.1. обмежити доступ суборендаря до приміщень (обмеження доступу включає заборону, в тому числі шляхом опечатування приміщень, входити до приміщень, забирати, виносити, вивозити будь-яке майно, що знаходиться в приміщеннях, користуватися приміщенням його працівникам, представникам, відвідувачам, або іншим особам, що діють від імені або в інтересах суборендаря);

5.4.2. частково або повністю припинити надання сервісних послуг та/або відключити суборендаря від систем електро-, водо- і теплопостачання до моменту повного погашення заборгованості, включаючи штрафні санкції.

Відповідно до п. 5.6 договору, за умови виконання п.п. 5.4, 5.5 договору, орендар не несе відповідальності за будь-які понесені суборендарем збитки (включаючи упущену вигоду), та схоронність майна суборендаря від третіх осіб, яке знаходиться у приміщеннях.

Пунктом 12.6 договору передбачено, що у випадку довгострокового припинення його дії з ініціативи суборендаря, або у випадку дострокового припинення його дії внаслідок порушення суборендарем своїх зобов'язань, встановлених цим договором, суборендар зобов'язується сплатити орендарю штраф у розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ) за цим договором (вартість послуг суборенди), яка буде діяти на момент припинення дії цього договору з урахуванням п.п. 2.3 договору. За ініціативою орендаря такий штраф може бути повністю або частково погашений за рахунок гарантійного платежу.

В подальшому між товариством з обмеженою відповідальністю "Форум-Менеджмент Груп" (первісний орендар), товариством з обмеженою відповідальністю "Реал-Контакт" (новий орендар) та публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "Укргазбанк" (суборендар) 01.05.2014 укладено договір про внесення змін до договору суборенди № ДС 679 від 19.04.2014, в якому сторони дійшли згоди про заміну сторони у зобов'язання (орендаря) за договором та з 01.05.2014 новим орендарем за договором став відповідач.

Посилаючись на те, що при укладенні договору представники сторін діяли за домовленістю, наслідком чого стало те, що позивач прийняв на себе кабальні зобов'язання суборенди нежитлових приміщень без будь-яких прав і як наслідок укладений між сторонами договір містить пункти, зокрема, щодо підвищення орендної плати у зв'язку з коливанням курсу долара США, застосування до позивача оперативно-господарських санкцій неспіврозмірних допущеним порушенням, штрафних санкцій за дострокове розірвання договору, неможливість односторонньої відмови від договору без шкоди для позивача, останній звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено наявності та обґрунтованості обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсним спірного договору з викладених у позові обставин.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених ст. 216 Цивільного кодексу України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Судами обох інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у заступника Голови правління позивача Рудухи Наталії Євгеніївни умислу щодо укладання договору всупереч волі заявника та усвідомлення останньою того, що спірний договір не відповідає інтересам довірителя, у зв'язку з чим посилання позивача на те, що при укладенні спірного представники сторін діяли за домовленістю, а представник позивача, переслідуючи корисливу мету мав прямий намір заподіяти позивачу шкоду, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім цього, згідно з приписами статей 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Так, свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, які є обов'язковими для виконання.

Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Хоча і закріплений у ст. 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови такого договору, проте в такому разі договір не повинен суперечити законодавству, оскільки ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Разом з тим судами обох інстанцій встановлено, що всі пункти договору, на які позивач посилається як на такі, що фактично поставили його у вкрай невигідне становище (зокрема, щодо підвищення орендної плати у зв'язку з коливанням курсу долара США, застосування до позивача оперативно-господарських санкцій неспіврозмірних допущеним порушенням, штрафних санкцій за дострокове розірвання договору, неможливість односторонньої відмови від договору без шкоди для позивача) не суперечать положенням чинного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного та місцевого господарських судів, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договору недійсним з підстав, зазначених ним у позовній заяві, та як наслідок - про відмову в позові.

Беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів попередніх інстанцій.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.
Судді: Грек Б.М. Ковтонюк Л.В.