ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.06.2017 Справа № 920/352/17
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Молодецькій В.О. розглянув матеріали справи № 920/352/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз», м. Охтирка Сумської області,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ», м. Суми,

про визнання договору укладеним,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 10-622/д від 02.11.2016, ОСОБА_2 за довіреністю № 4 від 14.06.2017,

відповідача ОСОБА_3 за довіреністю № 156 від 30.12.2016, ОСОБА_4 за довіреністю № 007.1Др-11-0417 від 25.04.2017.

В судовому засіданні, розпочатому об 11 год. 10 хв. 11.05.2017 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви до 10 год. 00 хв. 08.06.2017 року та до 10 год. 00 хв. 20.06.2017 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати укладеним з 01.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» в особі нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» договір переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій на 2016-2017 роки в редакції, наведеній у позовній заяві.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що для існування договірних відносин між сторонами щодо транспортування/переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав.

Позивач у письмовому обґрунтуванні від 07.06.2017 року за № 24-юр-01/2006 зазначає, що діюче законодавство не виключає можливості здійснення транспортування/переміщення природного газу системою внутрішньопромислових трубопроводів для субєктів ринку природного газу, до яких зокрема відносяться газопостачальні підприємства. Відповідно до пункту 13 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки (далі - Алгоритм), затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2516, при розрахунку нормативів перерахування коштів застосовуються планові обсяги постачання природного газу за кожною категорією споживачів на відповідний розрахунковий період відповідно до умов укладених договорів із оптовим продавцем природного газу, операторами газотранспортної та газорозподільних систем, а у випадку використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газодобувних підприємств - згідно з умовами укладених договорів із відповідними газодобувними підприємствами.

Позивач зазначає, що пунктами 19, 20 Алгоритму визначено, що у випадку використання газопостачальним підприємством промислових трубопроводів газодобувних підприємств, з якими газопостачальним підприємством укладено відповідний договір, газопостачальне підприємство здійснює відповідний розрахунок нормативу перерахування коштів на поточні рахунки таких газодобувних підприємств з урахуванням визначених у договорах планових обсягів та плати за використання промислових трубопроводів за кожним газодобувним підприємством окремо. Згідно з пунктом 29 Алгоритму, своєчасність укладення відповідних договорів забезпечують керівники операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу, а у випадку використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газодобувних підприємств - керівники газодобувних підприємств.

На думку позивача, обовязок для керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу та газодобувних підприємств укладати договори на транспортування (переміщення) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами випливає з Постанови НКРЕКП від 30.09.2015 року за № 2516.

20.06.2017 року представник позивача подав клопотання б/н від 20.06.2017 року (вх. № 5493 від 20.06.2017) про долучення до матеріалів даної справи копії Положення про Нафтогазовидобувне управління «Охтирканафтогаз» Публічного акціонерного товариства «Укрнафта».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання укладеним з 01.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» в особі нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» договору переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій на 2016-2017 роки в редакції, наведеній у позовній заяві.

У позовній заяві позивач зазначає, що ним 02.02.2017 року за вих. № 24юр-01/583 рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення було направлено на адресу відповідача проект договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (далі - договір), відповідно до якого позивач зобовязується надати відповідачу послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається відповідачем для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій, до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а відповідач зобовязується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору. Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, проект договору та супровідний лист № 24юр-01/583 від 02.02.2017 року отримано відповідачем 08.02.2017 року.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає, один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

01.03.2017 року позивачем отримано від відповідача лист № Smz 04-ЛВ-790-0217 від 27.02.2017 року, у якому відповідач зазначив про відсутність підстав укладення такого договору та повернув позивачеві непідписаний проект договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій на 2016-2017 роки.

В обгрунтування своєї позиції щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між сторонами відповідач, зокрема, зазначив, що при регулюванні господарських взаємовідносин на ринку природного газу слід керуватися Законом України «Про ринок природного газу», Законом України «Про трубопровідний транспорт», Постановою КМУ від 01.10.2015 року № 758 та Кодексом газотранспортних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2493, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за № 1378/27823.

Позивач з такою позицією відповідача не погоджується та вважає, що відповідач зобовязаний укласти договір на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій на 2016-2017 в редакції позивача, виходячи з приписів частини першої статті 306, статті 638 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 179, частину першу статті 187 Господарського кодексу України, пунктами 27, 28 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» та статтею 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт», а також положення постанови НКРЕКП від 12.01.2015 року № 9 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом».

Згідно частини першої статті 306 Господарського Кодексу України, транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності, що регулюється зокрема нормами даного Кодексу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України та статтею 6 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно частини третьої статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 27 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», постачальник природного газу субєкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. Відповідно до пункту 28 вищезгаданої статті постачання природного газу господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; НКРЕКП (Регулятор на ринку природного газу) згідно з переліком ліцензіатів з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, які є єдиними на зазначених територіях, відповідача визначено в якості єдиного постачальника природного газу для населення м. Суми Сумської області. Вимоги провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом встановлені постановою НКРЕКП від 12.01.2015 року № 9 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом» передбачають, що провадження господарської діяльності постачання природного газу за регульованим тарифом можливе при укладенні договорів (контрактів) купівлі-продажу природного газу з власниками газу, договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/або договори на розподіл природного газу (за умови, що газопостачальне та газорозподільне підприємство - окремі юридичні особи), а також договори на постачання природного газу, укладені із споживачами, які знаходяться на території ліцензованої діяльності. Обовязкові умови цих договорів установлені у типових договорах, затверджених в установленому законодавством України порядку (пункт 3.1.(3) розділ III постанови НКРЕКП від 12.01.2015 року № 9).

Відповідно до пункту 3.2 постанови НКРЕКП від 12.01.2015 року, ліцензіат зобовязаний: 1) укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку; 2) складати та підписувати разом із споживачами та/або газотранспортними/газорозподільними підприємствами акти про обсяги поставленого природного газу відповідно до укладених договорів.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в порушення вищевикладених правових норм та постанови НКРЕКП від 12.01.2015 року № 9, відповідач ухиляється від укладення відповідного договору та підписання актів прийому-передачі газу, укладення якого, на думку позивача, є обовязковим, оскільки є необхідною складовою постачання природного газу споживачам, позивач є єдиною газотранспортною організацією, що надає послуги з переміщення природного газу до точки виходу до газорозподільної системи відповідача на певній частині території Сумської області власними мережами, що підтверджується Технічною угодою про умови приймання-передачі природного газу № 2015/СТ від 12.12.2014 року, укладеною між сторонами у справі.

Крім наведеного позивач зазначає, що обовязковість укладення між сторонами договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами встановлена постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 року у справі № 917/1248/16 та постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2017 року у справі № 917/1248/16.

Відповідач з позицією позивача не погоджується та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки, у ціні газу, за якою відповідач постачав природний газ для населення та релігійних організацій до 31.03.2017 року включно та у ціні газу, за якою відповідач постачає природний газ для вказаної категорії споживачів з 01 квітня 2017 року, відсутня така складова ціни як вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, яка може бути сплачена населенням та релігійними організаціями постачальнику природного газу зі спеціальними обовязками, який, в свою чергу, зобовязаний сплачувати її газовидобувним компаніям.

Господарський суд, дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статей 626, 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами (статті 628, 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України визначає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Господарське зобовязання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно частини третьої статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 27 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», що набрав чинності 01.10.2015 року, постачальник природного газу (далі - постачальник) субєкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.

В даному випадку відповідач є субєктом господарювання, основним видом діяльності якого є діяльність з постачання природного газу:

1) з 01 липня 2015 року до 11 травня 2017 року відповідач здійснював статутну діяльність з постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ліцензії. Постанова НКРЕКП про видачу вказаної ліцензії від 04.06.2015 року № 1681 з терміном дії на 5 років, постановою НКРЕКП від 01.09.2015 року № 2247 ліцензія була переоформлена на безстрокову.

2) 11 травня 2017 року постановою НКРЕКП № 631 «Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої ТОВ «СУМИГАЗ ЗБУТ» зазначену вище ліцензію було анульовано, а постановою від 11.05.2017 року № 633 «Про видачу ліцензій з постачання природного газу ДП «ГАЗПОСТАЧ» ПАТ «ТЕРНОПІЛЬМІСЬКГАЗ», ДП «ШЕПЕТІВКАГАЗ» ПАТ «ШЕПЕТІВКАГАЗ», ТОВ «СУМИГАЗ ЗБУТ», ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ», ТОВ «ХЕРСОНРЕПОНГАЗ», ТОВ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ ЗБУТ», ТОВ «ВІННИЦЯГАЗ ЗБУТ», ДП «МОЛТЕКС НАФТА І ГАЗ» КОМПАНІЇ «МОЛТЕКС БІЗНЕС», ФОП ОСОБА_5, ТОВ «АВЕРС ПЛЮС ЛТД», ТОВ «ЕВЕРЕСТ ЕНЕРГОПОСТАЧ», ТОВ «ОБЛГАЗПОСТАЧ», ТОВ «РЗ ЕНЕРДЖИ», ТОВ «УКРФІНГАЗ», ТОВ «ГАЗЕНЕРГОПРОЕКТ», ТОВ «СІРІУС-1», ТОВ «ІНОЛ ЕНЕРДЖІ», ТОВ «УКРАЇНСЬКА ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ», ТОВ «УКРЕНЕРГОЕКСПОРТ», ТОВ «ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ», ТОВ «ГК РЕСУРС-ПАРТНЕР», ТОВ «ГАЗОВІ РЕСУРСИ», ТОВ «ВЕСТА» та ТОВ «АЙРОН ГОЛД» НКРЕКП прийнято рішення про видачу відповідачеві ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України.

Подання ТОВ «СУМИГАЗ ЗБУТ» до НКРЕКП заяви про анулювання ліцензії на постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та видачу ліцензії на постачання природного газу було здійснено на виконання пункту 2 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 року № 201 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу». Даним пунктом визначено, що строк, протягом якого ліцензіати, які провадять господарську діяльність на ринку природного газу, мають привести свою господарську діяльність у відповідність до вимог цієї постанови та подати до НКРЕКП документи та відомості, визначені частиною третьою статті 15 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», становить три місяці з дня опублікування цієї постанови. Опублікування постанови відбулось 25.03.2017 року у газеті «Урядовий курєр» № 57.

Відповідно до пункту 3 зазначеної вище постанови № 201 постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 12 січня 2015 року № 9 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 16 березня 2015 року за № 289/26734, на яку посилається позивач у позові, скасовано, тобто з 26.03.2017 року дана постанова не діє, а в Україні діють нові затверджені пунктом 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Даними ліцензійними умовами обовязку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено. Навіть, якщо розглядати скасовану постанову Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 січня 2010 року № 9 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами», що, як зазначено вище, діяла до 25.03.2017 року, ліцензіат був зобовязаний укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і повязана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу;

газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма обєктами і спорудами, повязаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт»:

магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма обєктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів;

промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопроводні, теплопроводні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року за № 2493. Кодекс також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України (пункт 2 глави 1 розділу І Кодексу). Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу, експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключено оператор газотранспортної системи.

Замовник послуг транспортування - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка на підставі договору транспортування, укладеного з оператором газотранспортної системи, замовляє одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) пункт 2 глави 1 розділу І Кодексу.

Оператор газотранспортної системи здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу (пункт 7 глави 3 розділу І Кодексу).

Відповідно до пункту 43 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», точка входу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій природний газ надходить до газотранспортної системи від обєктів, повязаних із видобутком природного газу, газосховища, установки LNG, а також від інших газотранспортних або газорозподільних систем.

Згідно пункту 42 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», точка виходу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій оператор газотранспортної системи доставляє природний газ, що знаходиться у газотранспортній системі, до іншої газотранспортної або газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або споживача, приєднаного до газотранспортної системи, або до обєкта, повязаного із видобутком природного газу.

Оформлення актів приймання-передачі природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором суміжної системи або прямим споживачем здійснюється відповідно до вимог розділу III, технічної угоди (за наявності) та з урахуванням такого: приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором газорозподільної системи відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільних станціях і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним (підпункт 4 пункт 2 глави 7 розділу III Кодексу). А приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та прямим споживачем відбувається в точках комерційного обліку газу і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним (підпункт 5 пункт 2 глави 7 розділу III Кодексу).

Відповідно до договорів купівлі-продажу природного газу, укладених відповідачем з продавцями природного газу, продавці передають газ власного видобутку у загальному потоці газу у пунктах приймання-передачі газу від газодобувних підприємств у газотранспортну систему та у підземних сховищах газу, тобто транспортування природного газу - надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу здійснює оператор газотранспортної системи.

Згідно Статуту позивача, що розміщений на офіційному сайті ПАТ «Укрнафта» http://www.ukrnafta.com, ПАТ «Укрнафта» є газовидобувним підприємством. При цьому, газопроводи Охтирського НГВУ відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу і позивач не має жодних правових підстав стверджувати, що є єдиною газотранспортною організацією, що надає послуги з переміщення природного газу. Вартість транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування газу, а відноситься на собівартість видобутку газу і повинно враховуватись у ціні на газ власного видобутку. Тарифи на послуги з транспортування газу такими мережами повинні розраховуватися видобувними підприємствами згідно з калькуляцією, виходячи з рівня фактичних витрат та обсягів транспортування газу.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про ринок природного газу», оператор газотранспортної системи є юридичною особою, яка не є складовою вертикально інтегрованої організації і здійснює свою господарську діяльність незалежно від діяльності з видобутку, розподілу, постачання природного газу, діяльності оптових продавців. Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу.

Здійснюючи господарську діяльність з постачання природного газу для категорії споживачів таких як населення та релігійні організації, відповідно до Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою КМУ від 01.10.2015 року № 758, що діяла до 31.03.2017 року включно (далі - Положення № 758), та відповідно до Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 року № 187, що діє з 01 квітня 2017 року (далі - Положення № 187), відповідач є субєктом ринку природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу.

Спеціальний обовязок відповідача це обовязок його як постачальника природного газу, які придбали природний газ у НАК «Нафтогаз України» відповідно до Положення № 187, постачати такий природний газ побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням.

Для проведення розрахунків за спожитий природний газ постачальники природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, їх структурні підрозділи, а також оптові продавці, що здійснюють продаж природного газу таким постачальникам на виконання спеціальних обов'язків, покладених на таких продавців, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від споживачів (абзац 1 частини 6 статті 11 Закону України «Про ринок природного газу»). При цьому, відповідно до абзацу 9 частини 6 статті 11 Закону України «Про ринок природного газу», кошти перераховуються з поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритих в установах уповноваженого банку постачальниками природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки, та їх структурними підрозділами згідно з Алгоритмом розподілу коштів, затвердженим Регулятором, виключно на: 1) поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового продавця, що здійснює продаж природного газу такому постачальнику на виконання спеціальних обовязків, покладених на такого продавця; 2) поточний рахунок оператора газотранспортної системи; 3) поточний рахунок оператора газорозподільної системи; 4) поточний рахунок постачальника природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки.

При цьому, пунктом 12 Положення № 758 визначено, що реалізація природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) з 01.05.2016 року до 31.03.2017 року розраховуються за такою формулою:

Ц р = (Ц опт +В п + Т т + Т р) х К пдв (гривень за 1000 куб. метрів), де

Ц р - роздрібна ціна на природний газ для побутових споживачів або релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності);

Ц опт - регульована оптова ціна на природний газ для постачальника природного газу на території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу;

В п - максимальна торгова націнка постачальника природного газу із спеціальними обовязками відповідно до додатка 2;

Т т - тариф на послуги з транспортування природного газу, установлений НКРЕКП (без урахування податку на додану вартість);

Т р- тариф на послуги з розподілу природного газу, установлений НКРЕКП (без урахування податку на додану вартість);

К пдв - коефіцієнт, що враховує податок на додану вартість, визначений відповідно до Податкового кодексу України.

З 01 квітня 2017 року відповідно до пункту 13 Положення № 187 НАК «Нафтогаз України» здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 10-12 цього Положення для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються релігійними організаціями для провадження їх виробничої діяльності) за ціною, що становить 4942 гривні за 1000 куб. метрів (без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування та розподіл природного газу, які підлягають обовязковій оплаті відповідно до умов договорів розподілу природного газу та величини торговельної надбавки (націнки) постачальника природного газу із спеціальними обовязками, максимальний рівень якої визначений пунктом 14 цього Положення). А згідно з пунктом 14 постачальники природного газу, що закуповують природний газ у НАК «Нафтогаз України» відповідно до пунктів 10 і 11 цього Положення, зобовязані до 01 квітня 2018 року постачати такий природний газ виключно побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за ціною, в якій торговельна надбавка (націнка) постачальника не може перевищувати 2,5 відсотка ціни природного газу, за якою такі постачальники закупили ці обсяги природного газу у НАК «Нафтогаз України» відповідно до цього Положення (без урахування податку на додану вартість).

Все вищевикладене свідчить про те, що у ціні газу, за якою відповідач постачав природний газ для населення та релігійних організацій до 31.03.2017 року включно, та у ціні газу, за якою відповідач постачає природний газ для вказаної категорії споживачів з 01 квітня 2017 року, відсутня така складова ціни як вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, яка може бути сплачена населенням та релігійними організаціями постачальнику природного газу зі спеціальним обовязками, який, в свою чергу, зобов'язаний сплачувати її газовидобувним компаніям.

Умови договору, що були запропоновані позивачем листом від 02.02.2017 року за № 24-юр-01/583, не відповідають чинному законодавству. Так, згідно пункту 1.3 проекту договору, що є предметом спору, споживач замовника - це юридична або фізична особа-підприємець, якій замовник надає послугу з постачання природного газу на підставі відповідного договору, а у пункті 2.1 запропонованого проекту договору виконавець зобовязується надати замовнику послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу вже для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій (далі споживачів) до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобовязується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору. Пунктом 2.5 проекту договору передбачається, що виконавець здійснює переміщення газу замовника на території України до ГРС, де передає його в загальному потоці в газорозподільні мережі.

У своїй відповіді на оферту щодо укладення договору, що є предметом спору, відповідач звернув увагу позивача на те, що за умовами укладеного договору купівлі-продажу природного газу придбання/передача природного газу здійснюється у загальному потоці у точках входу/виходу в/з ГТС/ГРМ та підземних сховищах газу. Право власності на газ переходить від продавця до покупця у точках входу/виходу ГТС/ГРМ або в підземних сховищах газу, тобто необхідності замовляти послугу з переміщення до пунктів призначення - ГРС не має необхідності, оскільки передача природного газу здійснюється продавцем саме на ГРС, і як, наслідок, відповідач, оплачує ціну природного газу в даному випадку з доставкою до ГРС. Виходячи із таких умов договорів купівлі-продажу природного газу, які укладені відповідачем з контрагентами, при переміщенні природного газу до ГРС природний газ не є власністю замовника, а тому замовляти послугу у позивача не має правових підстав. Для категорії споживачів, по яким отримало проект договору, відповідач є субєктом ринку природного газу зі спеціальними обовязками і законних підстав для укладення договору і проведення оплат позивачеві немає.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2, 6.6, додатку проекту договору, вартість послуг/тариф на переміщення прирівнюється до тарифу, встановленого постановою НКРЕКП № 2259 від 15.12.2016 року «Про внесення змін додатка до постанови НКРЕКП від 29.12.2015 року № 3159». При вивченні вказаної постанови НКРЕКП, вбачається, що викладений у новій редакції додаток містить тарифи на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для ПАТ «Укртрансгаз» відповідно до ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств.

Згідно статті 4 Закону України «Про ринок природного газу», державне регулювання, формування та реалізацію державної політики на ринку природного газу здійснює Регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Вартість послуг ПАТ «Укрнафта» з переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами не затверджується Регулятором ринку природного газу НКРЕКП, а тому відповідач не має правових підстав здійснювати постачання природного газу споживачам з урахуванням вартості послуг з транспортування, що надаються ПАТ «Укрнафта», за тарифом на послуги з транспортування природного газу, установленим НКРЕКП для Оператору газотранспортної системи.

Оскільки ПАТ «Укрнафта» не є Оператором ГТС застосування тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, що затверджені для іншої юридичної особи субєкта ринку природного газу (ПАТ «Укртрансгаз») до вартості послуг з внутрішньопромисловими мережами є неправомірним.

Щодо посилання позивача у позові на частину третю статті 35 Господарського процесуального кодексу України суд зазначає наступне:

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є субєктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається. Отже, повна тотожність субєктного складу спору є обовязковою умовою преюдиціальності щодо сторін. Якщо у справі беруть участь ті самі сторони, однак інші треті особи, то факти, встановлені рішенням у такій справі, матимуть преюдиціальне значення.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад осіб як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Позивач у позові, що розглядається у справі № 920/405/17, як на преюдиціальний факт, посилається на судові рішення, у справі № 917/1248/16, сторонами у якій були ПАТ «Укрнафта» в особі НВГУ «Полтаванафтогаз» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», тобто на справу, яка жодним чином не має відношення до ТОВ «СУМИГАЗ ЗБУТ» та ПАТ «Укрнафта» в особі НВГУ «Охтирканафтогаз». Також предметом спору у згаданій справі були правовідносини, що склалися за укладеним та діючим договором. Тобто у спірній ситуації, що розглядається у справі 920/405/17, застосування згаданої судової практики суперечить статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Як пояснив відповідач, про існування між ПАТ «Укрнафта» в особі НВГУ «Охтирканафтогаз» та ПАТ «Сумигаз» технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу від 12.12.2014 року № 2015/СТ йому стало відомо при отриманні копії позовної заяви НГВУ «Охтирканафтогаз» від 18.04.2017 року № 24-юр-01/2055 до ТОВ «СУМИГАЗ ЗБУТ» про спонукання укласти договір переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів на 2016-2017 роки, але наявність укладеної угоди не спростовують правову позицію відповідача, оскільки підставою укладення є постанова НКРЕ від 19.04.2012 року № 420, що втратила чинність на підставі Постанови НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015 року, і предметом даної технічної угоди є визначення порядку приймання-передачі природного газу НГВУ «Охтирканафтогаз» до газопроводів ПАТ «Сумигаз». І наявність у справі підписаних актів приймання-передачі природного газу тільки підтверджує, що через ГРС, що зазначені у додатку 1 до Технічної угоди, здійснювалось приймання-передача природного газу, при цьому, для кого із субєктів ринку природного газу здійснюється приймання-передача газу, в технічній угоді не визначається. Відповідно до чинного законодавства України, а саме, Закону України «Про ринок природного газу», принципами функціонування ринку природного газу є вільна торгівля природним газом та рівність субєктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені, а також вільний вибір постачальника природного газу та інші.

Ні позивач, ні його відокремлені підрозділи не належать до Оператора газотранспортної системи, підтверджує регулятор ринку природного газу НКРЕКП, виключивши з 15.04.2016 року з нормативів перерахування коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки, відкритих в установах уповноважених банків, що надійшли від категорій споживачів «побутові споживачі та релігійні організації (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) норматив на користь газовидобувних компаній України (постанова НКРЕКП № 634 від 14.04.2016 року «Про затвердження змін до нормативів перерахування коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки, відкритих в установах уповноважених банків, що надійшли від категорій споживачів «побутові споживачі та релігійні організації (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності)»).

Крім того, позицію відповідача щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між постачальником газу та газовидобувною компанією підтверджує регулятор ринку природного газу НКРЕКП, до якого звернувся відповідач із запитом щодо правомірності оплати постачальниками природного газу, в тому числі ТОВ «СУМИГАЗ ЗБУТ», газовидобувним підприємствам вартості транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, що знаходяться між газодобувною установкою та точкою їх підключення до газотранспортної чи газорозподільної системи та чи зобовязані учасники ринку природного газу укладати/продовжувати дію договорів на транспортування видобутого природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами. На запит Товариства НКРЕКП було надане розяснення (лист від 21.07.2016 року № 7387/16.2.1/7-16), яке повністю підтвердило позицію відповідача у справі.

Пунктом 36 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» визначено, що згідно з частиною другою статті 187 Господарського кодексу України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Згідно з частиною третьою статті 84 Господарського процесуального кодексу України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір-умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. Зазначені норми не суперечать одна одній, оскільки суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього.

Тому в резолютивній частині рішення, яким задовольняється позов про спонукання укласти договір слід вказувати на те, що спірний договір є укладеним.

Враховуючи вищевикладене, та те, що надання послуг ПАТ «Укрнафта» з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України, а тому для існування договірних відносин між сторонами у справі щодо переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 цього ж Кодексу, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у звязку з їх безпідставністю, необгрунтованістю та неправомірністю.

Згідно статі 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи усе викладене, керуючись статтями 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 26.06.2017.

Суддя ОСОБА_6