КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа№ 911/309/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Майданевича А.Г.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від позивача: Биченко С.О. - за дов.

від відповідача: Перевозник П.М. - за дов.

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

на рішення Господарського суду Київської області від 15.03.2017

у справі №911/309/16 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Княжний двір ЛТД»

про стягнення 11 000 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України (далі, позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф» (далі, відповідач) про стягнення з відповідача 11 000 000,00 грн. гарантійного внеску.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.02.2016 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Княжний двір ЛТД» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на виконання умов попереднього договору, з урахуванням внесених змін до нього, перерахував відповідачу гарантійний платіж у сумі 11 000 000,00 грн., однак відповідач в порушення вимог частини 4 статті 182 Господарського кодексу України не надіслав позивачу проект основного договору у встановлений попереднім договором строк, у зв'язку з чим зобов'язання укласти основний договір є припиненим, а відповідна сума гарантійного платежу підлягає поверненню.

Рішенням Господарського суду Київської області від 29.03.2016 (суддя Рябцева О.О.) позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф» на користь Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України 11 000 000,00 грн. (одинадцять мільйонів грн. 00 коп.) гарантійного платежу та 165 000,00 грн. (сто шістдесят п'ять тисяч грн. 00 коп.) судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що зобов'язання укласти основні договори є припиненим, оскільки в порушення умов попереднього договору основний договір у встановлений строк укладений не був, а тому відповідач без достатніх правових підстав утримує гарантійний платіж у сумі 11 000 000,00 грн., який підлягає поверненню позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Баранець О.М., судді Рябуха В.І., Сітайло Л.Г.) рішення Господарського суду Київської області від 29.03.2016 у справі №911/309/16 залишене без змін.

Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, свою постанову мотивував тим, що оскільки в порушення умов попереднього договору основний договір не був укладений, перерахована позивачем сума грошових коштів є авансом, який підлягає поверненню відповідачем на підставі статті 570 Цивільного кодексу України.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.12.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 та рішення Господарського суду Київської області від 29.03.2016 у справі №911/309/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що укладений між сторонами договір в силу приписів наведених норм права є попереднім, а основний договір між сторонами у визначений попереднім договором строк укладений не був. Разом з тим, судами обох інстанцій встановлено, що за умовами попереднього договору перерахована позивачем відповідачу сума коштів у розмірі 11 000 000,00 грн. є гарантійним платежем. Однак, суди обох інстанцій не дали належної правової оцінки умовам договору, а тому висновки про те, що спірна сума коштів є авансом, передчасні.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Київської області від 15.03.2017 у справі №911/309/16 (суддя Мальована Л.Я.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач в односторонньому порядку відмовився від укладання основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна в порядку і на умовах, визначених попереднім договором від 21.07.2014, а тому позивач не має права вимагати повернення йому суми гарантійного платежу, сплаченого за попереднім договором.

Водночас, оскільки між сторонами було укладено попередній договір, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім на підставі вказаного попереднього договору, то такі кошти набуті за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 15.03.2017 у справі №911/309/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що посилання суду першої інстанції на норми частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України та частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України є помилковими, оскільки вказані статті не регулюють спірні правовідносини.

Правові ж наслідки порушення зобов'язання з укладання основного договору на підставі попереднього, як зазначає скаржник, встановлені частиною 2 статті 635 Цивільного кодексу України.

Водночас, за твердженнями позивача, судом першої інстанції не зроблено аналізу умов попереднього договору, що встановлюють правові наслідки порушення зобов'язання сторонами з укладання основних договорів.

На думку позивача, з огляду на умови пунктів 8, 12 попереднього договору, необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладання основного договору може бути підставою лише для відшкодування збитків, завданих простроченням, оскільки зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється у зв'язку із його неукладенням протягом строку, встановленого попереднім договором.

Гарантійний платіж, на думку позивача, враховуючи положення попереднього договору та приписи статей 546, 560 Цивільного кодексу України, не є видом забезпечення виконання зобов'язань за договором, тобто не визначений як завдаток, а є авансом.

Також, апелянт наголошує, що посилання суду першої інстанції на неможливість застосування до спірних правовідносин статті 1212 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки відсутність укладеного основного договору та припинення попереднього договору свідчить про те, що відповідач безпідставно зберігає ці кошти та зобов'язаний їх повернути позивачу.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.06.2017.

19.06.2017 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також, 19.06.2017 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду додаткові пояснення, у яких наголосив на неможливості застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 Цивільного кодексу України.

Представник третьої особи у судове засідання 21.06.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 розгляд справи було відкладено на 26.06.2017.

Представник третьої особи у судове засідання знову не з'явився, письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, оскільки у матеріалах справи наявні докази належного повідомлення третьої особи про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, та те, що розгляд справи відкладався для надання можливості третій особі з'явитись у судове засідання, колегія суддів, враховуючи предмет спору та доказове наповнення матеріалів справи, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника третьої особи.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судових засіданнях проти доводів позивача, викладених у апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 03.04.2014 між відповідачем та позивачем було укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., та зареєстровано в реєстрі за №652, згідно з умовами пункту 1 якого сторони зобов'язалися не пізніше 04.07.2014 укласти та посвідчити договори купівлі-продажу (основні договори) майна відповідно до переліку, вказаного у даному договорі.

Пунктом 7 договору сторони визначили, що позивач оплачує відповідачу суму гарантійного платежу у розмірі 11 000 000,00 грн., що в подальшому, після укладення основних договорів, зараховується в оплату вартості земельних ділянок.

На виконання умов вказаного договору платіжним дорученням від 04.04.2014 №313 (#805479401) позивач перерахував відповідачу гарантійний платіж у розмірі 11 000 000,00 грн.

21.07.2014 між відповідачем та позивачем укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., та зареєстровано в реєстрі за №1459, відповідно до пункту 1 якого сторони зобов'язуються не пізніше 21.09.2014 укласти та посвідчити договори купівлі-продажу (основні договори) майна, перелік якого визначений у договорі (далі, Попередній договір).

Відповідно до пункту 7 Попереднього договору сторони домовились, що оплачений позивачем за договором від 03.04.2014 №652 гарантійний платіж у розмірі 11 000 000,00 грн. зараховується в якості оплати гарантійного платежу за даним договором, і в подальшому, після укладення основних договорів, зараховується в оплату вартості земельних ділянок.

Згідно з пунктом 8 Попереднього договору у випадку відмови відповідача укласти договори купівлі-продажу у вказаний в пункті 1 договору термін і за вказану у пункті 6 договору суму, він повертає позивачу суму гарантійного платежу у повному обсязі.

Відповідно до пункту 17 Попереднього договору сторони домовились, що усі зобов'язання сторін згідно договору від 03.04.2014 №652 втрачають свою силу, дію договору припинено укладанням та підписанням цього договору. Сторони засвідчують, що будь-яких претензій у зв'язку із припиненням договору від 03.04.2014 №652 одна до одної не мають, взаємовідносини щодо сплаченого гарантійного платежу у розмірі 11 000 000,00 грн. регулюються виключно умовами даного договору.

Договором від 17.09.2014 сторони у справі внесли зміни та доповнення до Попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. 21.07.2014 за реєстровим номером №1459, згідно з пунктом 1 якого сторони домовились продовжити термін дії попереднього договору до 21.09.2015 та не пізніше цієї дати укласти та посвідчити договір купівлі-продажу майна (основні договори), зазначеного у пункті 1 попереднього договору.

Судом встановлено, що 05.12.2014 була проведена державна реєстрація товариства з обмеженою відповідальністю «Княжий двір ЛТД», яка є правонаступником відповідача, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності, право власності на нерухоме майно: комплекс відпочинку «Княжий двір», комплексний центр побутового обслуговування населення та зазначені земельні ділянки, основні договори купівлі-продажу яких мали бути укладені до 21.09.2015, зареєстроване за третьою особою.

Як зазначає позивач, у встановлений Попереднім договором строк (до 21.09.2015) основні договори купівлі-продажу укладені не були, оскільки відповідач в порушення вимог частини 4 статті 182 Господарського кодексу України не надіслав позивачу проект основного договору у встановлений попереднім договором строк, у зв'язку з чим зобов'язання укласти основний договір є припиненим, а відповідна сума гарантійного платежу підлягає поверненню позивачу.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Як на підставу для повернення гарантійного платежу позивач у позовній заяві послався на норми статей 629, 635 Цивільного кодексу України та статей 182, 193 Господарського кодексу України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, норми статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України, зокрема, відшкодування збитків.

Статтею 635 Цивільного кодексу України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором. Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що для віднесення договору до попереднього його предметом повинно бути визначене зобов'язання сторін укласти певний (основний) договір у визначений строк і на умовах, узгоджених між сторонами та зазначених в попередньому договорі.

Отже, укладений між сторонами 21.07.2014 договір (з урахуванням внесених до нього змін договором від 17.09.2014 за №1909), який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., та зареєстровано в реєстрі за №1459, та відповідно до пункту 1 якого сторони зобов'язуються не пізніше 21.09.2015 укласти та посвідчити договори купівлі-продажу (основні договори) майна, перелік якого визначений у договорі, є Попереднім договором.

Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

На виконання вимог частини 1 статті 635 та статті 657 Цивільного кодексу України попередній договір був укладений сторонами в письмовій формі і нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. Такі самі вимоги встановлені чинним законодавством щодо форми укладання та нотаріального посвідчення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Таким чином, укладання та нотаріальне посвідчення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна повинно було відбутися у визначений час за місцезнаходженням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіної Н.В., яка посвідчувала попередній договір від 21.07.2014.

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 11.09.2015 №21 відповідач та третя особа повідомили позивача про те, що на виконання Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.07.2014 укладення основного договору призначено на 21.09.2015 на 11 год. 00 хв., за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 11, кв.35 та з метою укладення основного договору просили позивача у вказаний час направити свого представника.

Позивач листом від 21.09.2015 звернувся до відповідача та третьої особи, у якому посилаючись на статтю 635 Цивільного кодексу України та частину 4 статті 182 Господарського кодексу України вказував на те, що зобов'язання укласти основний договір, яке передбачене попереднім договором, позивач вважає припиненим, оскільки відповідач у термін до 21.09.2015 не надіслав позивачу проект основного договору. У даному листі позивач вимагав від відповідача повернути оплачений гарантійний платіж у розмірі 11 000 000,00 грн. у термін до 30.09.2015.

22.09.2015 на адресу позивача був надісланий лист відповідача та третьої особи за №24, у якому вказувалось на те, що позивачем було зірвано укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Листом від 18.02.2016 №9 відповідач та третя особа звернулися до позивача, у якому зазначали, що відмову позивача від укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна вважають безпідставною, оскільки всі істотні умови основних договорів були визначені сторонами в укладеному попередньому договорі від 21.07.2014, а проекти як попереднього, так і основного договорів купівлі-продажу нерухомого майна, готувались приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., а тому позивач міг звернутися безпосередньо до нотаріуса для отримання проектів вказаних основних договорів.

Колегією суддів встановлено, що будь-якої необхідності обмінюватись проектами основних договорів у сторін не виникало, оскільки, як вбачається зі змісту Попереднього договору, всі істотні умови основних договорів були наперед чітко визначені сторонами в Попередньому договорі від 21.07.2014; умови укладеного сторонами Попереднього договору не передбачали обов'язку сторін щодо обміну проектами основних договорів до дати їх укладання; проекти як попереднього, так і основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна готувалися приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., а отже позивач не був позбавлений права самостійно звернутися безпосередньо до нотаріуса для отримання проектів основних договорів у разі наявності в нього такої необхідності.

Водночас, як підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачем, останній не надав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Брагіній Н.В. документи, визначені в пункті 3 Попереднього договору (з урахуванням змін, внесених договором про внесення змін та доповнень від 17.09.2014 року), які були необхідні для укладення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна та у визначений час не направив свого представника для укладення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується листуванням між сторонами, про яке зазначалося вище.

Таким чином, вищевикладені обставини справи свідчать про односторонню відмову позивача від укладання основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна в порядку і на умовах, визначених Попереднім договором від 21.07.2014.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, умовами Попереднього договору не передбачено обов'язку відповідача повернути позивачу сплачений на його виконання гарантійний платіж в разі односторонньої відмови позивача від укладання основних договорів купівлі-продажу.

Відповідно до умов пункту 8 Попереднього договору право на витребування у відповідача суми гарантійного платежу виникає у позивача виключно у випадку відмови саме відповідача від укладання основних договорів купівлі-продажу за ціною і у термін, які були визначені сторонами у попередньому договорі.

Жодних інших правових підстав для повернення позивачу суми гарантійного платежу умовами Попереднього договору не передбачено.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на норми статей 570 Цивільного кодексу України також є безпідставними, оскільки вони не зобов'язують відповідача вчиняти дії, визначені Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України у позовних вимогах, а саме, повертати суму гарантійного платежу у випадку односторонньої відмови позивачем від договору.

Стаття 570 Цивільного кодексу України тлумачить поняття завдатку, але не має жодного відношення до правовідносин у спорі. Предмет позову визначений позивачем як гарантійний платіж, сплата якого передбачена Попереднім договором, укладеним між сторонами. Тобто, посилання в обґрунтування позовних вимог на зазначену статтю не створює юридичних наслідків для сторін.

Зі змісту Попереднього договору вбачається, що гарантійний платіж є засобом забезпечення виконання зобов'язання позивача за Попереднім договором (пункт 7), а тому одностороння відмова позивача від виконання зобов'язання за Попереднім договором не є і не може бути правовою підставою для повернення позивачу суми гарантійного платежу.

Твердження апелянта з приводу того, що за своєю правовою природою вказаний гарантійний платіж є авансом безпідставні та спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, зазначеній у постанові Вищого господарського суду України від 21.12.2016 у справі №911/309/16, який, направляючи дану справу на новий розгляд, наголосив на передчасності висновків суду про те, що спірна сума коштів є авансом.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідач ніколи не відмовлявся і не відмовляється від укладення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, передбачених попереднім договором від 21.07.2014. Так само не відмовлялось і не відмовляється від укладення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна і ТОВ «Княжий двір ЛТД», яке є правонаступником відповідача щодо прав та обов'язків на нерухоме майно, що є об'єктом попереднього договору від 21.07.2014 та передбачених ним основних договорів.

З цього приводу відповідач разом із третьою особою направляли позивачу поштою спільного листа від 18.02.2016 вих. №9 (том 1, а.с. 72), в якому повідомляли останнього про те, що не вважають втраченою можливість укладення основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна і пропонували позивачу укласти вказані договори на умовах, визначених попереднім договором від 21.07.2014. Для цього просили позивача повідомити про його готовність до укладання основних договорів купівлі-продажу нерухомого майна на умовах, визначених Попереднім договором від 21.07.2014, а також пропонували йому призначити нову дату укладання основних договорів.

Копія вказаного листа від 18.02.2016 вих. №9, опису вкладення до нього, а також повідомлення про вручення його позивачу знаходяться в матеріалах справи (том 1, а.с.73, 74).

Щодо посилань позивача у апеляційній скарзі на те, що заявлена до стягнення сума є безпідставно перерахованими коштами, суд зазначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України, що перебуває в складі підрозділу ІІ «Недоговірні зобов'язання».

Статтею1212 Цивільного кодексу України, на яку посилається апелянт як на підставу для повернення гарантійного платежу встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали.

Як підтверджується матеріалами справи, кошти у розмірі 11 000 000,00 грн. були перераховані відповідачу як гарантійний платіж на підставі Попереднього договору, що підтверджується платіжним дорученням №313 (#) від 04.04.2014.

Отже, враховуючи те, що між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір, а кошти, які були перераховані позивачем на користь відповідача, були сплачені як гарантійний платіж по ньому, то такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано у останнього відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена, зокрема, в розділі «Спори, що виникають із зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави» листа від 01.04.2015 «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за II півріччя 2014 р.».

Аналогічної правової позиції притримується також Вищий господарський суд України, зокрема, в постановах у справах №922/3144/14 від 01.04.2015, №925/1418/14 від 11.03.2015, №922/1136/13 від 06.11.2014.

Отже, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача 11 000 000,00 грн. гарантійного платежу також на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на рішення Господарського суду Київської області від 15.03.2017 у справі №911/309/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 15.03.2017 у справі №911/309/16 залишити без змін.

Матеріали справи №911/309/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.Г. Майданевич

М.Л. Яковлєв