ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Справа № 918/1047/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя суддіПоляк О.І.(доповідач), Бакуліна С.В., Корсак В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 20.03.2017
у справі№ 918/1047/16 Господарського суду Рівненської області
за позовомЗаступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі: 1. Рівненської обласної державної адміністрації; Державного підприємства "Дубенське лісове господарство"
до1. Дубенської районної державної адміністрації; Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс";
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща";
про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки площею 0,61 га;
за участю представників:

від прокуратури: прокурор відділу ГПУ Суходольський С.М.;

від позивача-1: не з'явились;

від позивача-2: Павловський С.В., Коваль С.В.;

від відповідача - 1: не з'явились;

від відповідача - 2: Висіцька І.В.;

від третьої особи: Дяденчук А.І.;

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Заступник прокурора Рівненської області звернувся в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації (далі за текстом - Рівненська ОДА) та Державного підприємства "Дубенське лісове господарство" (далі за текстом - ДП "Дубенський лісгосп") до Господарського суду Рівненської області із позовом до Дубенської районної державної адміністрації (Дубенська РДА) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" (далі за текстом - ТОВ "НВП "Техвестсервіс"), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща" (далі за текстом - ТОВ "МУ "Буща") про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки площею 0,61 га.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 06.12.2016 у справі №918/1047/16 (суддя Торчинюк В.Г.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 у справі №918/1047/16 (головуючий суддя Коломис В.В., Огороднік К.М., Тимошенко О.М.) рішення Господарського суду Рівненської області від 06.12.2016 скасовано з прийняттям у справі нового рішення про задоволення позовних вимог. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Дубенської районної державної адміністрації від 05.08.2002 № 400 "Про передачу в оренду земельної ділянки ЗАТ "Техвестсервіс" для обслуговування будинку мисливця і відпочинку на території Шепетинської сільської ради". Визнати недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 13.12.2002 серії ВАС №327452, укладений між Дубенською районною державною адміністрацією та ЗАТ "Техвестсервіс", зареєстрований у Дубенському районному відділі земельних ресурсів про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20.02.2003 року №1. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" повернути державі в особі Рівненської обласної державної адміністрації із постійним користуванням Державного підприємства "Дубенське лісове господарство" земельну ділянку площею 0,61 га, розташовану на території Шепетинської сільської ради Дубенського району шляхом підписання акту прийому-передачі.

Присуджено до стягнення з Дубенської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" на користь Прокуратури Рівненської області по 2067,00 грн. грн. судового збору з кожного за розгляд справи у суді першої інстанції та по 2273,70 грн. судового збору з кожного за розгляд апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятою у справі постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща" звернулось із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.03.2017, а рішення Господарського суду Рівненської області від 06.12.2016 залишити без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції, заявник касаційної скарги посилається на безпідставне застосування апеляційним судом статті 387 Цивільного кодексу України, оскільки поданий прокурором позов не має ознак віндикаційного. Апеляційним судом не враховано доводів та пояснень ТОВ "МУ "Буща" стосовно набуття ним права оренди спірною земельною ділянкою на підставі договору купівлі-продажу об'єкту нерухомості від 17.08.2016 у зв'язку з переходом права власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці. Відтак, судом незастосовано до спірних правовідносин статті 120 Земельного кодексу України. Не дотримано апеляційним судом і вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Так, апеляційним судом залишено поза увагою висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішеннях "Москаль проти Польщі", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", зокрема щодо принципу "належного урядування". Судом також неправильно застосовано статті 256, 257, 261 Цивільного кодексу України та безпідставно визнано поважними причини пропуску Рівненською ОДА строків позовної давності, оскільки ні позивачем, ні прокурором не надано не тільки доказів поважності пропуску такого строку, а й узагалі будь-яких доказів пропуску строку.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ТОВ "НВП "Техвестсервіс", у якому відповідач 2 просить касаційну скаргу третьої особи задовольнити, скасувати прийняту у справі постанову апеляційного суду від 20.03.2017, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідно до протоколу Вищого господарського суду України від 09.06.2017, у зв'язку із запланованою відпусткою судді Данилової М.В., для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливське угіддя Буща" у справі №918/1047/16, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Бакуліна С.В., Корсак В.А.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 22 червня 2000 року Шепетинська сільська рада прийняла рішення, яким вирішила оформити право власності на "будинок мисливця", що розташований в селі Буща, Дубенського району, вулиця урочища "Буща" № 1 та належить державному лісомисливському господарству "Дубенське". На підставі вказаного рішення 22 червня 2000 року Державному лісомисливському господарству "Дубенське" було видано свідоцтво про право власності на "Будинок мисливця".

07 серпня 2000 року між Державним лісомисливським господарством "Дубенське" (продавець) та ЗАТ "Техвестсервіс" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив "Будинок мисливця", що розташований в селі Буща, Дубенського району, Рівненської області, ур. Буща № 1 на земельній ділянці, площа якої по фактичному користуванню становить 0,48 га.

Згідно договору купівлі-продажу до складу "Будинок мисливця" входять наступні будівлі: два сараї, вбиральня, альтанка, водозабірна колонка.

31 липня 2002 року був проведений висновок державної земельної експертизи, затверджений начальником Рівненського обласного управління земельних ресурсів № 273, згідно якого встановлено, що проект відведення в цілому відповідає вимогам Земельного кодексу України, а тому оцінюється позитивно (т.1, а.с.205-206).

У 2002 році було розроблено та затверджено проект відведення земельної ділянки ЗАТ "Техвестсервіс" в оренду строком на 49 років для обслуговування будинку мисливця і відпочинку на території Шепетинської сільської ради Дубенського району Рівненської області.

Розпорядженням Дубенської районної державної адміністрації від 05 серпня 2002 року № 400 передано для ЗАТ "Техвестсервіс" в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,61 га для обслуговування будинку мисливця і відпочинку із земель кварталу 32 урочища Буща Смизького лісництва Дубенського державного лісового господарства на території Шепитинської сільської ради.

На підставі прийнятого розпорядження 13 грудня 2002 року між Дубенською районною державною адміністрацією (орендодавець/відповідач-1) та ЗАТ "Техвестсервіс" (орендар/відповідач-2) був укладений договір оренди земельної ділянки (далі - договір, т.1, а.с. 19-24), згідно пункту 1 якого орендодавець передає, а орендар набуває право на оренду земельної ділянки, яка знаходиться на території Шепетинської сільської ради, Дубенського району Рівненської області.

В оренду передається земельна ділянка площею 0,61 га, лісів - 0, 47 га не вкритих лісовою рослинністю земель - 0,12 га, забудованих земель - 0, 02 га, земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку, на земельній ділянці знаходяться мисливський будинок, сараї, водозабірна колона, убиральня.

Договір оренди землі підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток останніх, нотаріально посвідчений та зареєстрований у Дубенському районному відділ земельних ресурсів, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинений запис від 20 лютого 2003 року № 1.

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога прокурора, підтримана позивачами, визнати незаконним та скасувати розпорядження Дубенської районної державної адміністрації від 05.08.2002 № 400, як таке, що прийняте Дубенською РДА з перевищенням повноважень щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, тобто з порушенням статей 122, 149 Земельного кодексу України. Недійсним у зв'язку з цим є і договір оренди земельної ділянки від 13.12.2002, укладений на виконання згаданого розпорядження. Прокурором також заявлено вимогу повернути земельну ділянку державі в особі Рівненської обласної державної адміністрації з постійним користуванням ДП "Дубенське лісове господарство".

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" звернулось до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Розглядаючи справу суд першої інстанції, керуючись приписами статей 122-124 Земельного кодексу України, статей 203, 215 Цивільного кодексу України, з огляду на встановлені ним обставини розташування нерухомого майна, а отже і земельної ділянки в межах села Буща, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного прокурором розпорядження незаконним та його скасування, оскільки у такому випадку, Дубенська РДА діяла в межах наданих їй повноважень. Відмовлено місцевим судом і у задоволенні вимог про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки як таких, що є похідними від вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Дубенської РДА. Не встановлено судом і порушень земельних прав ДП "Дубенський лісгосп". Враховуючи викладене, місцевим судом відмовлено у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

Натомість, апеляційним судом спростовано висновок місцевого суду щодо розташування спірної земельної ділянки у межах села Буща, та, із застосуванням до спірних правовідносин сторін статей 122, 152, 155 Земельного кодексу України, статті 21 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про порушення прав позивачів у справі, оскільки надаючи спірну земельну ділянку в оренду Дубенська РДА діяла з перевищенням повноважень, що мало наслідком скасування розпорядження Дубенської РДА від 05.08.2002, визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2002 та повернення землі. Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача 2, суд, встановивши, що про прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення договору оренди землі Рівненська ОДА дізналась лише після повідомлення прокуратурою результатів проведеної перевірки у 2016, зауважив про поважність пропуску останньою строку позовної давності.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки як місцевого суду про відмову у позові, так і висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог передчасним, у зв'язку з наступним.

За положеннями статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад.

Водночас, надання земельних ділянок в оренду відбувалось у порядку, встановленому для надання земельних ділянок у користування, тобто за приписами статей 122, 123 Земельного кодексу України.

Як унормовано пунктом 12 Розділу ХІ Перехідні положення Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України районні, обласні ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Як встановлено апеляційним судом на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №273320 від 22.04.2008, виданого ДП "Дубенське лісове господарство" для ведення лісового господарства площею 3839,7307 га, земельна ділянка розташована на території Шепетинської сільської ради Дубенського району, за межами населеного пункту та належить до земель державної власності. При цьому, орендована ЗАТ "Техвестсервіс" земельна ділянка площею 0,61 га входить до площі земель, зазначеної у вищевказаному Державному акті. Оскільки докази вилучення спірної земельної ділянки відсутні, апеляційний суд дійшов висновку про розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту.

Встановлене судом місцерозташування спірної земельної ділянки підтверджується також і проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки (т.1, а.с.146-206), зокрема, актом технічного обстеження лісових площ (т.1, а.с.164-165), графічними матеріалами щодо розташування земельної ділянки (т.1, а.с. 167-168). Згідно акту вибору та обстеження земельної ділянки (т.1, а.с.187-188) спірна земельна ділянка знаходиться в межах кварталу №32 Смизького лісництва Дубенського держлісгоспу.

Отже, колегія суддів вважає доведеними обставини розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту. Висновок місцевого суду стосовно розташування спірної земельної ділянки в межах населеного пункту с. Буща, з посиланням на присвоєння останній адреси відповідною радою, як підставно зауважено апеляційним судом, не ґрунтується на належних і допустимих доказах та зроблений без з'ясування обставин фактичного місцерозташування цієї земельної ділянки.

Таким чином, повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою належать Рівненській ОДА.

За приписами статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Цей орган набуває статусу позивача (частина 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Звертаючись із позовом про визнання оскаржуваного розпорядження Дубенської РДА недійсним, ні прокурором, ні позивачами у справі не доведено у який саме спосіб згадане розпорядження порушує їх права (неотримання орендної плати, невідповідність розміру орендної плати вимогам законодавства тощо). Так, прокурор та Рівненська ОДА не надано доказів стосовно можливості у інший спосіб, ніж надання спірної земельної ділянки в оренду власнику нежитлових будівель, розпорядитися спірною земельною ділянкою. Не наведено і доводів щодо можливості відведення земельної ділянки у меншому, ніж визначено в оскаржуваному розпорядженні розмірі.

Колегія суддів зауважує, що сам факт перевищення повноважень нижчестоящим органом державної влади, який уповноважений розпоряджатися державною землею не свідчить про порушення прав вищестоящого органу щодо розпорядження цією землею за відсутності належних доказів такого порушення.

Крім цього, досліджуючи питання порушення оскаржуваним розпорядженням Дубенської РДА прав позивача 1, судами не враховано наступне.

Статтею 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

За приписами статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Як унормовано статтею 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Розглядаючи справу по суті, суди не надали належної юридичної оцінки наявному в матеріалах справи розпорядженню голови Рівненської ОДА від 21.03.2002 №156 (т. 1 арк. 200), яким погоджено місцерозташування земельних ділянок ЗАТ "Техвестсервіс" для обслуговування будинку мисливця і відпочинку загальною площею 0,61 га. Судами не з'ясовано яким чином, порушуються права Рівненської ОДА як уповноваженого власника землі, зокрема в частині розпорядження належною йому земельною ділянкою, враховуючи надання погодження на відведення такої земельної ділянки обов'язковим до виконання нормативним актом (розпорядженням).

Апеляційний суд, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" рішення від 23.09.1982, "Новоселецький проти України" рішення від 11.03.2003, "Федоренко проти України" рішення від 01.06.2006, "Хендісайд проти Сполученого Королівства" рішення від 07.12.1976, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" рішення від 21.01.1986, "Трегубенко проти України" рішення від 02.11.2004 "Україна-Тюмень" проти України" рішення від 22.11.2007 наголосив на тому, що беззаперечному захисту, відповідно до наведеної практики Європейського суду, підлягає саме право власності особи, набуте правомірно.

Однак, за висновком апеляційного суду відповідач-2 набув право оренди на земельну ділянку незаконно, що встановлено апеляційним судом самостійно, оскільки відповідачем-2 не було дотримано вимог чинного на момент укладення договору земельного законодавства в частині прийняття розпорядження компетентним органом, а земельна ділянка була передана у користування без її вилучення у постійного землекористувача - державного підприємства.

З наведеним висновком апеляційного суду колегія суддів також не може погодитись.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження).

Статтею 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності або право користування земельною ділянкою на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда (постанова ВСУ від 06.12.2010 у справі №40/3).

На земельну ділянку, що перевищує визначені статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України розміри, право власності виникає на загальних підставах та у порядку, визначених чинним законодавством (постанова ВСУ від 14.11.2011 у справі №12-22/382-07-8932).

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, 07.08.2000 між Державним лісомисливським господарством "Дубенське" (продавець) та ЗАТ "Техвестсервіс" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив "Будинок мисливця", що розташований в селі Буща, Дубенського району, Рівненської області, ур. Буща № 1 на земельній ділянці, площа якої по фактичному користуванню становить 0,48 га.

Отже, за приписами статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України ТОВ "НВП "Техвестсервіс" набуло права користування земельною ділянкою під придбаною нею нерухомістю, у обсягах, що належали попередньому власнику. Водночас, таке право мало бути оформлено у встановленому законом порядку.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. При цьому, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (заява N 29979/04)).

Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів Вищого господарського суду України зауважує, що ні місцевим, ні апеляційним судом не з'ясовано, чиї дії - ТОВ "НВП "Техвестсервіс" чи органів державної влади мали наслідком недотримання процедури відведення земельної ділянки в оренду.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач-2 звернувся до органу державної влади з клопотанням про відведення земельної ділянки, замовив та погодив технічну документацію. У подальшому, органом державної влади було прийнято відповідне розпорядження та укладено договір оренди землі. Отже, порушень вимог закону відповідачем-2 апеляційним судом не встановлено.

Натомість, за висновком апеляційного суду мало місце перевищення саме органом державної влади наданих їй повноважень.

У постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі 6-2902цс15 зауважено, що у практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар.

Звертаючись із відповідним позовом в інтересах Рівненської ОДА прокурор не врахував, що відновлюючи права держави щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, на якій розташовано майно відповідача 2, прокурор покладає на останнього тягар відповідальності за дії органу державної влади, що вочевидь не можна назвати "пропорційним втручанням" в контексті згаданої практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів звертає увагу судів на те, що у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції було констатовано Європейським судом з прав людини, оскільки заявника позбавили права на майно лише з тих підстав, що порушення закону були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина.

Крім цього, як уже було зауважено, відповідачем 2 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4,5 статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Початок перебігу строку позовної давності визначається відповідно до приписів статті 261 Цивільного кодексу України, за якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики по застосуванню позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо у передбачених законом випадках до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як встановлено апеляційним судом, розпорядження Дубенської районної державної адміністрації №400 було прийняте 05.08.2002, договір оренди земельної ділянки був укладений 13.12.2002, а з позовними вимогами Рівненська обласна прокуратура звернулася лише у 2016 році.

При цьому, прокурор в позовній заяві просив суд визнати причини пропуску поважними та поновити строк позовної давності. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позовної давності прокурор зазначив, що про факт порушення вимог земельного законодавства органам прокуратури стало відомо лише у 2016 році, що підтверджується наявним у матеріалах справи листом ДП "Дубенське лісове господарство" №422 від 31.08.2016 (т.1, а.с.26).

Апеляційний суд з'ясовуючи питання обізнаності позивачів у справі із порушенням прав останніх оскаржуваним розпорядженням Дубенської РДА та договором оренди землі встановив наступне.

Так, судом наголошено, що матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про те, що Рівненській обласній державній адміністрації було відомо або могло бути відомо про прийняття оспорюваного розпорядження та укладення спірного договору до моменту звернення заступника прокурора до господарського суду з даним позовом. При цьому, Рівненська обласна державна адміністрація, яка згідно закону є розпорядником спірних земель, про порушення її прав дізналась з листа прокуратури області про здійснення представництва її інтересів, тобто лише у 2016 році.

Відтак, за висновком апеляційного суду, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли органи прокуратури дізналися про факт порушення вимог земельного законодавства, тобто з жовтня 2016 року, що є підставою для відновлення пропущеного строку позовної давності для позивача 1. Вказаний висновок є абсурдним, оскільки якщо початок перебігу строку слід обраховувати з жовтня 2016 року, то він на момент звернення з позовом не є пропущеним, в той час як відновлення пропущеного строку вказує на його пропуск.

Крім цього, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу апеляційного суду на те, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 року).

Фактично єдиною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності апеляційний суд визначив проведення прокуратурою перевірки у 2016 році. Обставини, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, або ж виявлення порушення його прав апеляційним судом не досліджувались.

Разом з цим, ураховуючи що прокурор пред'явив позов в інтересах держави суди мають з'ясувати, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для його поновлення.

При цьому, колегія суддів зауважує, що виявлення порушення земельних прав Рівненської ОДА на спірну земельну ділянку як визначеного законом розпорядника земель саме прокуратурою під час проведення перевірки, а не Рівненською ОДА, та більше ніж через 14 років після прийняття підконтрольним та підзвітним їй органом виконавчої влади відповідного розпорядження та укладення ним договору оренди землі не може свідчити про поважність причин пропуску строку позовної давності.

До того ж, Верховним Судом України у постанові від 21.12.2016 у справі №6-1503цс16 висловлено позицію, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Верховний Суд України також наголосив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, апеляційним судом визнано поважними причини пропуску Рівненською ОДА строку позовної давності за відсутності будь-яких обставин, які унеможливили своєчасне звернення до суду.

Щодо порушення оскаржуваним розпорядженням та договором прав державного підприємства "Дубенське лісове господарство", апеляційним судом встановлено, що про згадане розпорядження та укладення договору оренди земельної ділянки підприємство дізналось лише у 2016 році, після звернення представників ЗАТ "Техвестсервіс" з вимогою звільнити територію площею 0,61 га, що надана їм в оренду згідно спірного договору.

Відхиляючи посилання відповідача-2 на те, що ДП "Дубенське лісове господарство" знало та мало довідатися про порушення своїх прав та законом охоронюваних інтересів ще у 2002 році, оскільки директором підприємства листом № 49 від лютого 2001 року було надано згоду для відповідача-2 на передачу в постійне користування земельної ділянки, погоджено висновок про місце розташування земельної ділянки, підписано висновок до проекту відведення земельної ділянки для ЗАТ "Техвестсервіс", апеляційний суд зауважив, що оскільки дане державне підприємство в 2008 році отримало Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3839,7307 га серія ЯЯ № 273320, згідно якого 32 квартал Смизького лісництва (спірна земельна ділянка) включено до земель ДП "Дубенське лісове господарство", то погодження передачі у постійне користування землі у 2002 році не може стосуватися прав набутих у 2008 році за державним актом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає наведені висновки апеляційного суду такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права та не відповідають наявним в матеріалах справи доказам.

Відповідно до пункту 5 Розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16.12.2015 у справі №6-2510цс15 планшет-карта-схема лісонасаджень, а також планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами перебування земельних ділянок у користуванні державного підприємства. Судами встановлено, що отриманий у 2008 році держакт на право постійного користування земельною ділянкою охоплює і передану за оскаржуваним розпорядженням земельну ділянку.

Отже, оскільки планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують право користування спірною земельною ділянкою ДП "Дубинський лісгосп" і станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження у 2002 році, то про порушення земельних прав позивач-2 міг бути обізнаний у момент підпису лісгоспом листа (т.1 арк. 184) та надання ним висновку від 12.02.2002 (т.1 арк.158), якими останній погоджував відведення спірної земельної ділянки відповідачу-2. Крім цього, як свідчать матеріали справи, як на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, так і на час звернення до прокуратури Рівненської області із відповідним запитом про проведення перевірки, керівництво лісгоспом здійснювалось однією і тією ж особою.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції так і не вирішено питання застосування строку позовної давності щодо позивача 2, оскільки судом не з'ясовувалось коли саме підприємство дізналось або могло дізнатись про порушення своїх прав та які обставини унеможливили своєчасне звернення до суду за захистом свої прав.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всі суттєві обставини справи, що мають значення для вирішення спору, не надали їм в порушення статті 43 Господарського процесуального кодексу України належної юридичної оцінки, у зв'язку з чим дійшли передчасних висновків.

В силу вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на вищезазначене, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі судові рішення з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 у справі №918/1047/16 задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 у справі №918/1047/16 та рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2017 у справі №918/1047/16 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді С.В. Бакуліна

В.А. Корсак