РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"29" червня 2017 р. Справа № 924/177/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Бучинська Г.Б. ,

суддя Гулова А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Хмельницької області від 07.04.2017р.

у справі № 924/177/17 (суддя Гладій С.В.)

за позовом ОСОБА_3 центральної районної лікарні

до відповідача ОСОБА_3 районної ради

до відповідача ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2

про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01.10.2015 р.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідачів:

1) ОСОБА_3 районної ради - не з'явився;

2) ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 07.04.2017р. у справі № 924/177/17 було задоволено позов ОСОБА_3 центральної районної лікарні до відповідачів ОСОБА_3 районної ради та ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01.10.2015 р.

При винесені оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що п. 4 рішенням ОСОБА_3 міської ради пятої сесії пятого скликання від 14.12.2006 р. № 3 «Про стан використання майна районної комунальної власності» затверджено перелік обєктів нерухомості районної комунальної власності (Додаток № 1).

Згідно Додатку № 1 до рішенням ОСОБА_3 міської ради пятої сесії пятого скликання від 14.12.2006 р. № 3, в оперативному управлінні ОСОБА_3 центральної районної лікарні серед іншого нерухомого майна знаходиться головний корпус з поліклінікою загальною площею 3045 кв. м.

01.10.2015 р. між ОСОБА_3 районною радою (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого майна, спільної власності територіальних громад сіл, селища Камянець Подільського району.

Відповідно до р.1 типового договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування приміщення комунальної власності, площею 78 кв. м., розміщене за адресою: Хмельницька область, Камянець-Подільський район, с. Жовтневе, Матросова, 30, на першому поверсі пятиповерхового головного корпусу ОСОБА_3 центральної районної лікарні, що перебуває на балансі ОСОБА_3 центральної районної лікарні, (Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість (актом оцінки на 31.08.2015р.) і становить за незалежно оцінкою) залишковою вартістю 170235,00 грн. Акт оцінки складається у випадках, визначених чинною Методикою оцінки обєктів оренди, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. № 629 (зі змінами), а саме тоді, коли для розрахунку орендної плати не вимагається незалежна оцінка обєкта.

Проаналізувавши обставини справи та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, спільної власності територіальних громад сіл, селища Камянець-Подільського району від 01.10.2015 року, укладений між ОСОБА_3 районною радою та ФОП ОСОБА_2 щодо оренди приміщення площею 78 кв. м. на першому поверсі головного корпусу ОСОБА_3 центральної районної лікарні укладений з порушенням господарської компетенції з боку орендодавця (ст. 207 ГК України), його зміст суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, договір порушує вимоги ст. ст. 5, 9, 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна, вимоги Постанов Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995 року, № 786 від 04.10.1995 року в частині порядку укладення договору та визначення вартості обєкта оренди та орендної плати, а тому задоволив позов.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського сулу Хмельницької області від 07.04.2017 р. у справі №924/177/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Відповідач - ОСОБА_2 не була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, зокрема їй не було відомо про судове засідання яке відбулося 07.04.2017 р., що призвело до порушення її прав.

Суд першої інстанції захистив неіснуюче право позивача, оскільки власником нерухомого майна, яке є предметом розгляду в даній справі, як на момент укладання так і на даний час є ОСОБА_3 районна рада, про що свідчить інформаційна довідка № 80148408 від 11.02.2017 р.

Відповідно до вказаної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відсутня реєстрація будь яких речових прав на нерухоме майно, що є предметом оспорюваного правочину за позивачем чи іншими особами.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 особа - підприємець ОСОБА_2 вважає, що вищевказане судове рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову.

Від позивача ОСОБА_3 центральної районної лікарні надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує на таке.

ФОП ОСОБА_2 було відомо про судове засідання, оскільки її представник ОСОБА_4 був присутній на засіданні 30.03.2017 р. в якому була оголошена перерва до 31.03.2017.

Однак, представник ФОП ОСОБА_2 не зявився в судове засідання 31.03.2017 р., а тому суд першої інстанції відклав розгляд справи на 07.04.2017р. Ухвала про відкладення була направлена сторонам в порядку, встановленому ст. 87 ГПК України.

Камянець Подільська центральна районна лікарня є законним володільцем комплексу приміщень, що знаходяться по вулиці Матросова, 30 в с. Мушка Китайгородська.

Вказані приміщення передані позивачу на підставі рішення ОСОБА_3 районної ради 5 сесії 5 скликання від 14.12.2006 р. № 3, яким було затверджено перелік обєктів нерухомості комунальної власності.

Згідно вказаного переліку ОСОБА_3 центральній районній лікарні передані на праві оперативного управління приміщення лікарні по вулиці Матросова, 30 в с. Жовтневе (перейменоване в с. Мушка Китайгородська на підставі постанови Верховної Ради України № 1377-19 від 19.05.2016 р.).

Факт належності спірного приміщення позивачеві на праві оперативного управління встановлено рішенням господарського суду Хмельницької області від 27.04.2015 р. у справі № 924/1894/14.

Таким чином, відповідач вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 07.04.2017 року по справі №924/177/17 законним та обґрунтованим, а тому просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2.

Від відповідача ОСОБА_3 районної ради надійшов лист відповідно до якого, ОСОБА_3 районна рада просить розглядати справу № 924/177/17 без участі її представника та повідомило, що відсутність рішення ОСОБА_3 районної ради про передачу в оренду приміщення площею 78 кв. м. по вулиці Матросова, 30 в с. Мушка Китайгородська.

Поруч з тим вказано, що з 10.11.2015 р. по даний час у виконавчому апараті районної ради відсутній договір оренди між ОСОБА_3 районною радою та ФОП ОСОБА_2 або інші документи які б підтверджували б передумови укладання договору.

В судове засідання 29.06.2017р. представники сторін не з'явилися.

Окрім того, від представника відповідача ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Судова колегія дійшла висновку, що подане представником відповідача - ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2 клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, згідно з частинами 1-5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. (абз. 2 п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року).

Підставою для відкладення розгляду справи представник вказує його перебування на лікарняному, при цьому не зазначає в чому саме полягає необхідність його участі в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язанні добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі (а. с. 211-214), а також те, що розгляд справи вже відкладався і явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе закінчувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що рішенням ОСОБА_3 міської ради пятої сесії пятого скликання від 14.12.2006 р. № 3 «Про стан використання майна районної комунальної власності» затверджено перелік обєктів нерухомості районної комунальної власності (Додаток № 1) (а. с. 65).

Як вбачається із Додатку № 1 до рішення ОСОБА_3 міської ради пятої сесії пятого скликання від 14.12.2006 р. № 3, в оперативному управлінні ОСОБА_3 центральної районної лікарні серед іншого нерухомого майна знаходиться головний корпус з поліклінікою загальною площею 3045 кв. м (а. с. 90).

01.10.2015 р. між ОСОБА_3 районною радою (орендодавець) та ОСОБА_1 особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, спільної власності територіальних громад сіл, селища Камянець Подільського району (далі - Договір) (а. с. 27-34).

Відповідно до п. п. 1.1., 1.2. Договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення комунальної власності, площею 78 кв. м., розміщене за адресою: Хмельницька область, Камянець-Подільський район, с. Жовтневе, Матросова, 30, на першому поверсі пятиповерхового головного корпусу ОСОБА_3 центральної районної лікарні, що перебуває на балансі ОСОБА_3 центральної районної лікарні, (Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість (актом оцінки на 31.08.2015р.) і становить за незалежно оцінкою) залишковою вартістю 170235,00 грн. Акт оцінки складається у випадках, визначених чинною Методикою оцінки обєктів оренди, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. № 629 (зі змінами), а саме тоді, коли для розрахунку орендної плати не вимагається незалежна оцінка обєкта. Майно передається в оренду з метою: під аптеку.

Згідно із п. п. 2.1.-2.4 Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передавання майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно, власником майна залишається територіальна громада Камянець-Подільського району, а орендар користується ним протягом строку оренди. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку / в акті оцінки, складеному за Методикою оцінки. Обовязок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендодавця.

Строк дій Договору сторони погодили у п. 10.1 Договору, а саме цей договір укладено строком на два роки одинадцять місяців двадцять пять днів, що діє з 01.10.2015р. до 25.09.2018р. включно.

Як вбачається із Акту прийому-передачі обєкта оренди за договором оренди нежитлового приміщення від 01.10.2015р. ОСОБА_3 районна рада передала, а ФОП ОСОБА_2 прийняла у довгострокове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: Хмельницька область, Камянець-Подільський район, с. Жовтневе, вул. Матросова, 30. Площа орендованого приміщення складає 78 кв. м., приміщення розташоване на першому поверсі головного корпусу ОСОБА_3 центральної районної лікарні, навпроти швидкої допомоги. Претензії щодо технічного стану приміщення у Орендаря відсутні. (а. с. 35).

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що укладенням Договору порушуються його права, як законного володільця обєкта оренди, а договір оренди укладений з грубим порушенням вимог чинного законодавства, звернуся з позовом до суду в якому просить визнати його недійсним.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Згідно ч. 1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом. При цьому захисту підлягають лише ті права, які належать позивачу, за умови, що ці права дійсно порушуються іншими особами, а необхідною умовою при зверненні до суду з позовом щодо захисту порушеного права є обов'язкова наявність на момент звернення до суду існування спору щодо порушеного права або сам факт вчинення порушення.

Факт належності позивачу на праві оперативного управління приміщення ОСОБА_3 центральної районної лікарні в с. Жовтневе по вул. Матросова 30 підтверджується наявними в матеріалах справи рішенням ОСОБА_3 міської ради пятої сесії пятого скликання від 14.12.2006 р. № 3 «Про стан використання майна районної комунальної власності» затверджено перелік обєктів нерухомості районної комунальної власності та додатком № 1 до вказаного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Вказане також спростовує доводи скаржника відносно того факту, що суд першої інстанції захистив неіснуюче право позивача, відхиляються судом апеляційної інстанції, як необґрунтовані та як такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правовідносини, повязані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України Про оренду землі, Про приватизацію державного майна, Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), Про іпотеку, Про страхування, Про банки і банківську діяльність, Про передачу обєктів права державної та комунальної власності, Про запобігання корупції та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, пятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України Про приватизацію державного майна, частини другої статті 20 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), частини другої статті 15 Закону України Про оренду землі, статті 12 Закону України Про іпотеку, частини другої статті 29 Закону України Про страхування, статті 78 Закону України Про банки і банківську діяльність, статті 7-1 Закону України Про передачу обєктів права державної та комунальної власності, частини третьої статті 67 Закону України Про запобігання корупції тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 3 статтею 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна, визначено, що орендодавцями щодо майна, площа якого не перевищує 200 кв. м. можуть виступати підприємства, установи та організації.

Рішенням тридцять першої сесії ОСОБА_3 районної ради від 26 березня 2015 року № 17 "Про впорядкування орендних відносин" було затверджено в новій редакції Положення про оренду мана спільної власності територіальних громад сіл а селища Камянець-Подільського район (а. с. 56, 60-62).

Відповідно до вказаного Положення застосовується при укладанні договорів оренди цілісних майнових комплексів підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів, нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна підприємств, установ та організацій, які перебувають у спільній власності територіальних громад сіл та селища Камянець-Подільського району і знаходяться в управлінні ОСОБА_3 районної ради (п. 1.3.).

Пунктом 1.4. вищевказаного Положення передбачено, що орендодавцями є: ОСОБА_3 районна рада (Орган управління майном) - відносно цілісних майнових комплексів підприємств, установ, організацій. Підприємства, установи та організації (підприємства) - відносно майнових комплексів структурних підрозділів підприємств, установ, організацій, окремого індивідуально визначеного майна та нежитлових приміщень, які закріплені за ними на праві господарського відання або оперативного управління.

Як було встановлено колегією суддів Рівненського апеляційного господарського суду, ОСОБА_3 центральній районній лікарні передані на праві оперативного управління приміщення лікарні по вулиці Матросова, 30 в с. Жовтневе.

Тобто, при укладанні спірного Договору орендодавцем було порушено господарську компетенцію розпорядження майном, оскільки такий Договір мала укладати ОСОБА_3 центральна районна лікарня.

Згідно із ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи відповідному орендодавцеві.

Частинами 2, 3 вказаної статті передбачено, що керівник підприємства, організації, установи, в яких дане майно знаходиться в господарському віданні або оперативному управлінні (на балансі), звертається до органу управління майном (районної ради) для отримання дозволу на укладення договору оренди, орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом пятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець протягом пяти днів після погодження умов договору оренди розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду; протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна та, в разі надходження кількох пропозицій для укладення договору оренди, проводить конкурс на право оренди

В той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження того, що при укладенні договору оренди від 01.10.2015 р., ОСОБА_3 районною радою надавалася згода на укладення оспорюваного договору оренди, оголошення про намір передати майно в оренду не публікувалось на веб-сайті ради та у відповідних органах друкованої інформації, конкурс на оренду вказаного майна не оголошувався та не проводився.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", істотною умовою договору є , зокрема обєкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації).

Згідно із ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оцінка обєкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.95.

Пунктами 19, 21 Постанови Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995 р. " Про затвердження Методики оцінки об'єктів оренди, Порядку викупу орендарем оборотних матеріальних засобів та Порядку надання в кредит орендареві коштів та цінних паперів" передбачено, що у разі оренди нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна здійснюється його незалежна оцінка та для стандартизованої оцінки нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна у випадках, передбачених абзацом шостим пункту 19 цієї Методики, підприємством - балансоутримувачем орендованого майна за дорученням органу, уповноваженого управляти майном такого підприємства, утворюється комісія, яка проводить оцінку майна за залишковою вартістю на підставі даних бухгалтерського обліку. У разі коли орендоване нежитлове приміщення є частиною будівлі (споруди), стандартизована оцінка вартості такого приміщення для цілей цієї Методики проводиться з урахуванням залишкової вартості будівлі (споруди) в цілому та питомої ваги приміщення у площі будівлі (споруди). Результати проведення стандартизованої оцінки оформлюються актом оцінки нерухомого майна (додаток 2), який затверджується органом, уповноваженим управляти майном, або Фондом державного майна, його регіональним відділенням (у разі коли він (воно) є орендодавцем такого майна або за зверненням органу, уповноваженого управляти майном).

Відповідно до п. 1.1 Договору оренди від 01.10.2015 р., оцінка об'єкта оренди станом на 31.08.2015 року складає 170235 грн.

В той же час, в Договорі не вказано чи проводилась незалежна оцінка чи оцінювання відбувалося за залишковою вартістю, крім того, в матеріалах справи відсутні і додатки до договору щодо оцінки майна.

Тобто, при укладанні спірного Договору було порушено порядок проведення оцінки об'єкту оренди.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку , що Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, спільної власності територіальних громад сіл, селища Камянець-Подільського району від 01.10.2015 року, був укладений з порушенням господарської компетенції з боку ОСОБА_3 районної ради, а також з порушенням вимог ст. ст. 5, 9, 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна, вимоги Постанов Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995 року, № 786 від 04.10.1995 р. в частині порядку укладення договору та визначення вартості обєкта оренди та орендної плати, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Хмельницької області від 07.04.2017 р. у справі № 924/177/17 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Хмельницької області від 07.04.2017 р. у справі № 924/177/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи підприємця ОСОБА_2 - без задоволення.

2. Справу № 924/177/17 повернути в господарський суд Хмельницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Гулова А.Г.