ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.06.2017р. Справа №905/684/17

за позовом: Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Завод обважнювачів», м.Костянтинівка,

про стягнення 208629,64 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_2 гол. юрисконс.

від відповідача: ОСОБА_1 нач. юр. від.

Згідно із ст.77 ГПК України

в засіданні суду оголошувались перерви з 23.05.2017р. до 30.05.2017р., з 30.05.2017р. по 13.06.2017р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Дочірня компанія «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Завод обважнювачів», м.Костянтинівка про стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за період квітень 2014 року - лютий 2017 року в розмірі 191292,60 грн, 3% річних від основного боргу у розмірі 17337,04 грн за період з 24.03.2014р. по 23.03.2017р. за зобовязаннями, що виникли на підставі договору №10/16-337 від 14.03.2000р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність рішення господарського суду Донецької області від 25.02.2003р. у справі №23/689 (залишене без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03.06.2003р.), яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача 192633,83 грн боргу, 46246,65 грн інфляційних, 14122,06 грн пені, 4778,13 грн 3% річних, 1700 грн витрат на держмито та 118 грн витрат на забезпечення судового процесу, яке відповідачем на теперішній час не виконано. З огляду на наведене, за твердженням позивача, існують підстави для стягнення з відповідача 3% річних в сумі 17337,04 грн за період прострочення з 24.03.2014р. по 23.03.2017р., інфляційних у розмірі 191292,60 грн за період прострочення з квітня 2014 року по лютий 2017 року.

Відповідач у відзиві №304/1/3017 від 03.04.2017р. проти задоволення позовних вимог заперечив з посиланням на те, що за даними бухгалтерського обліку у Публічного акціонерного товариства «Завод обважнювачів» відсутня заборгованість перед позивачем, що підтверджується підписаними актами звірки розрахунків від 15.07.2014р., 19.11.2013р., 26.11.2012р., 31.12.2011р., 31.10.2010р. Водночас, як стверджує відповідач, Дочірньою компанією «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» пропущено строк позовної давності щодо звернення з вимогами про стягнення інфляційних та процентів річних.

Крім того, у доповненні на відзив №505/2/17 від 05.05.2017р. відповідач зазначив, що відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом № 578/5 від 12.04.2012р. Міністерства юстиції України, первинні документи і додатки до них, що фіксують факт виконання господарських операцій і є підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових записах, облікових регістрах, зберігаються три роки. Відтак, надати докази про повне чи часткове виконання рішення господарського суду Донецької області від 25.02.2003р. у справі №23/689 не вбачається можливим.

Водночас, у доповненні №265/17 від 26.05.2017р. відповідач вказував, що в Єдиному реєстрі боржників відсутні відомості про боржника - ОСОБА_3 акціонерне товариство «Завод обважнювачів». Водночас, як стверджує відповідач, при перевірці даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень було встановлено, що виконавчих проваджень, де стягувачем є Дочірня компанія «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», а боржником ОСОБА_3 акціонерне товариство «Завод обважнювачів» не зареєстровано.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Рішенням господарського суду Донецької області від 25.02.2003р. у справі №23/689 позовні вимоги Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» до Відкритого акціонерного товариства «Завод обважнювачів» про стягнення 405423,88 грн задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 192633,83 грн боргу, 46246,65 грн інфляційних, 14122,06 грн пені, 4778,13 грн 3% річних, 1700 грн витрат на держмито та 118 грн витрат на забезпечення судового процесу. У залишковій частині позовних вимог провадження по справі припинено.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з наявності обставин укладання договору №10/16-337 від 14.03.2000р.; постачання позивачем природного газу за період з січня по червень 2000р. обсягом 995 тис. куб. м на загальну суму 318367,50 грн; сальдо в сумі 192633,83 грн на користь позивача згідно з актом звірення розрахунків між сторонами від 20.02.2003р.

Відповідно до постанови Донецького апеляційного господарського суду від 03.06.2003р. по справі №23/689 вказане рішення залишено без змін.

За змістом відомостей, які наявні у матеріалах справи, підтверджуються позивачем та даними Єдиного державного реєстру судових рішень, а також не спростовані відповідачем, рішення від 03.06.2003р. по справі №23/689 не переглядалось в касаційному порядку або з підстав, які визначені ст.112 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд при вирішенні розглядуваного спору приймає до уваги викладені вище обставини, що встановлені при розгляді справи №23/689, як такі, що відповідно до приписів ст.35 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.

При цьому, господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п.4 Інформаційного листа №01-8/1427 від 18.11.2003р. Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Виходячи з того, що відповідач після прийняття рішення у справі №23/689 за спожитий природний газ за договором №10/16-337 від 14.03.2000р. у повному обсязі та у встановлені строки не розрахувався, позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних збитків за періоди, які не були предметом розгляду у справі №23/689.

Відповідні нарахування в частині інфляційних втрат здійснені за період з квітня 2014 року по лютий 2017 року в розмірі 191292,60 грн, нарахування в частині 3% річних здійснені за період з 24.03.2014р. по 23.03.2017р.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

У п.7.1 вказаної постанови розяснено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Як вказує позивач, сума заборгованості відповідача за спожитий природний газ за договором №10/16-337 від 14.03.2000р. залишилась незмінною з моменту прийняття рішення господарського суду Донецької області від 03.06.2003р. по справі №23/689 та сума основного боргу складає 192633,83 грн.

Ухвалами від 30.03.2017р., 18.04.2017р. відповідача було зобовязано надати докази повного чи часткового виконання рішення від 25.02.2003р. у справі №23/689.

У відзиві №304/1/3017 від 03.04.2017р. ОСОБА_3 акціонерне товариство «Завод обважнювачів» вказувало на те, що у останнього відсутня заборгованість перед позивачем.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.

Статтею 36 вказаного Кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підтвердження відсутності заборгованості відповідач надав акти звірки розрахунків від 15.07.2014р., 19.11.2013р., 26.11.2012р., 31.12.2011р., 31.10.2010р.

Проте, акт звірки розрахунків як зведений обліковий документ, відображаючи загальну суму заборгованості, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності в силу ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та існування господарських зобовязань у сторін.

Водночас, судом враховано, що за змістом вказаних актів звірки розрахунків позивач зазначає про наявну заборгованість відповідача у розмірі 259598,67 грн; за даними відповідача вказана заборгованість відсутня. Відтак, надані відповідачем акти звірки заборгованості не є такими, що спростовують факт наявності у відповідача заборгованості, що стала підставою для звернення позивача до суду з розглядуваним позовом.

Твердження відповідача стосовно того, що рішення у справі №23/689 було прийнято у 2003 році, внаслідок чого відсутні первинні документи, які були повязані з його виконанням, через збіг строку зберігання цих документів, не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що неможливість підтвердження факту погашення заборгованості, не може розцінюватись судом як доказ її фактичної відсутності.

За таких обставин, з огляду на те, що відповідачем своєї правової позиції по суті спору не доведено, належних доказів, які підтверджують погашення стягнутої рішенням господарського суду Донецької області від 25.02.2003р. у справі №23/689 заборгованості не надано, приймаючи до уваги, що розрахунки 3% річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, позовні вимоги про стягнення 208629,64 грн є правомірними.

Твердження відповідача стосовного то, що Дочірньою компанією «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» пропущено строк позовної давності щодо звернення з вимогами про стягнення інфляційних та процентів річних до уваги судом не приймаються з огляду на наступне:

Згідно із ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 вказаного Кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами п.п.3.4, 4.3 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

З огляду на приписи ст.625 Цивільного кодексу України, 3% річних стягуються за кожний день прострочки виконання грошового зобовязання, інфляційні нарахування - за кожний повний місяць такої прострочки.

Відтак, позовну давність щодо вказаних нарахувань необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо та кожного місяця окремо відповідно за попередні три роки до дня подання позову, у разі наявності прострочки виконання грошового зобовязання у цей період, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін, а не шляхом додавання трьох років з дати виникнення прострочки виконання зобовязання.

Виходячи з того, що позовна заява №31/13-1428 від 23.03.2017р. направлена до суду 23.03.2017р. (про що свідчить поштовий штемпель на конверті Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»), вимоги позивача про стягнення суми процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, яка була стягнута згідно з рішенням господарського суду Донецької області від 25.02.2003р. у справі №23/689, заявлені позивачем за періоди з дотриманням правил позовної давності.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 3129,45 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Завод обважнювачів», м.Костянтинівка про стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за період квітень 2014 року - лютий 2017 року в розмірі 191292,60 грн, 3% річних від основного боргу у розмірі 17337,04 грн за період з 24.03.2014р. по 23.03.2017р. за зобовязаннями, що виникли на підставі договору №10/16-337 від 14.03.2000р.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод обважнювачів» (85114, Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Правобережна, 99, ) на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м.Київ, вул.Шолуденка, 1, ) 3% річних 17337,04 грн, інфляційні втрати 191292,60 грн, а також судовий збір в сумі 3129,45 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 13.06.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 19.06.2017р.

Суддя Ю.О.Паляниця