ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа № 914/133/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.,

при секретарі судового засідання: Грабовський В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс", б/н від 29.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2519/17 від 01.06.2017 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року

у справі № 914/133/16 (головуючий суддя Гоменюк З.П., судді: Щигельська О.І., Петрашко М.М.),

порушеній за позовом

позивача: Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс", м. Городок Львівської області,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ,

про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" від 27.02.2015 року.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: Дудяк Р.А. -п/к за довіреністю б/н від 03.01.2017 р.; Кулак І.О. - п/к за довіреністю б/н від 23.01.2017 р.

від позивача: Заставний Р.А. - п/к за довіреністю б/н від 10.05.2017 р.

від третьої особи: Щербина О.Ю. - п/к за довіреністю № 27-10 128/17 від 15.05.2017 р.

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 27, 28 ГПК України представникам роз'яснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

В судових засіданнях проводилась фіксація судового процесу технічними засобами за клопотанням ПАТ «Дельта Банк» від 19.06.2017 р. вх. № ЛАГС 01-04/4113/17.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2017 р., справу № 914/133/17 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс", б/н від 29.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2519/17 від 01.06.2017 р.) на рішення Господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 до провадження та розгляд скарги призначено на 21.06.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 210-214).

19.06.2017 р. від ПАТ «Дельта-Банк» на адресу Львівського апеляційного господарського суду поступило клопотання про фіксацію судового процесу (вх. № ЛАГС 01-04/4113/17).

19.06.2017 р. від ПАТ «Дельта-Банк» на адресу Львівського апеляційного господарського суду поступив Відзив на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/4114/17).

21.06.2017 р. від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб поступили Письмові заперечення на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/4142/17) з копією довіреності на представника Щербину О.Ю.

У судове засідання, яке відбулося 21.06.2017 р. представники апелянта прибули, апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, надали пояснення по суті апеляційної скарги, свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, просять апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ «Дельта-Банк» у задоволенні позову повністю. Крім того, представники заявили клопотання в порядку ст. 22 ГПК України ознайомитися з поданим позивачем Відзивом на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/7114/17) та письмовими запереченнями на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/4142/17), які подані представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Представник позивача прибув, 19.06.2017 р. через канцелярію суду подав Відзив на апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги заперечив, викладене у відзиві підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу, навів свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи прибув, 21.06.2017 р. за вх. №ЛАГС 01-04/4142 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги заперечив, викладене у запереченні підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеному у запереченнях на апеляційну скаргу, навів свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення та проголосив, що через дії такого підприємства як ТзОВ "Танк Транс" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має можливості виплатити вкладникам кошти.

У судовому засіданні 21.06.2017 р. Львівським апеляційним господарським судом оголошено перерву до 26.06.2017 р. на 10 год. 00 хв., про що представники сторін були повідомлені, особисто, під розписку (докази - в матеріалах справи).

23.06.2017 р. на адресу Львівського апеляційного суду від апелянта за вх. № ЛАГС 01-04/4204/17 від скаржника поступили: Заперечення проти доводів ПАТ «Дельта Банк» від 19.06.2017 р. на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/4203/17); Заперечення проти доводів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.06.2017 р.; за вх. № ЛАГС 01-04/4205/17 пояснення з приводу виконання вимог ухвали суду від 06.06.2017 р., долучено витяг з веб-сайту УДПППЗ «Укрпошта» від 22.06.2017 р. щодо відстеження поштового відправлення з штрихкодовим індикатором 208 та витяг з ЄДРЮО ФОП та громадських формувань підприємства апелянта.

У судове засідання, яке відбулося 26.06.2017 р. представники апелянта прибули, апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, надали пояснення по суті апеляційної скарги, з урахуванням викладеного у запереченнях відзив на апеляційну скаргу та на письмові пояснення третьої особи, навели свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, додаткових доводів, клопотань та доказів подавати не бажали, просять апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ «Дельта-Банк» у задоволенні позову повністю.

Представник позивача прибув, викладене у відзиві на апеляційну скаргу підтримав, проти апеляційної скарги та додаткових заперечень скаржника, заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу, навів свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, додаткових доводів, доказів та клопотань подавати не бажає, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи прибув, надав пояснення аналогічні письмовим заперечення на апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги заперечив, навів свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, вважає доводи наведені ПАТ «Дельта Банк» єдино правильними, а доводи апелянта - безпідставними та необгрунтованими, додаткових доводів, клопотань та доказів подавати не бажає, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення та наполягає на тому, що через дії ТзОВ "Танк Транс" та ПАТ «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має можливості виплатити вкладникам, зокрема, фізичним особам, вклади.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 р. прийнято апеляційну скаргу ТзОВ «Танк Транс» на рішення Господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 до провадження та розгляд справи було призначено на 21.06.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені (том ІІ, а. с. 210-214), у судовому засіданні 21.06.2017 р., за участю представників сторін та третьої особи, оголошувалась перерва до 26.06.2017 р. на 10 год. 00 хв., про що представники були повідомлені під розписку. У судове засідання 26.06.2017 р. сторони забезпечили участь своїх представників, які надавали письмові та усні пояснення, наводили свої доводи та міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 914/133/16 та прийшла до висновку, подані сторонами пояснення з додатками долучити до матеріалів справи.

Відповідно до статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 (судді Гоменюк З.П., Щигельська О.І., Петрашко М.М.) позов задоволено. Визнано недійсним односторонній правочин - заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" від 27.02.2015 року про: припинення зобов'язань щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" суми заборгованості за кредитом за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р. у розмірі 3335458,92 грн. (що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ на дату цієї заяви, складає еквівалент 120139,92 доларів США), та припинення зобов'язань щодо сплати Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" заборгованості за договором №6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" від 27.03.2014р. на загальну суму 120139,92 доларів США (що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ на дату цієї заяви складає еквівалент 3335458,92 грн.) внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог (пункти 1 та 2 резолютивної частини судового рішення). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 4387,40 грн. судового збору (пункт 3 резолютивної частини судового рішення)(том ІІ, а. с. 181-182, 183-199).

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, апелянт/відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Танк Транс") подав апеляційну скаргу (том ІІ, а. с. 215-223), у якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" в задоволенні позову повністю, судові витрати покласти на позивача.

Апелянт апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що місцевим судом при постановленні судового рішення у даній справі допустив порушення норм матеріального права, а саме: статей 203, 215, 509, 526, 601, 1058, 1060 ЦК України, неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для вирішення справи, відповідно до цих статей, зазначає, що висновки місцевого суду, викладені у рішенні в цій частині, не відповідають обставинам справи, що суд, помилково, залишив поза увагою правові висновки, які викладені у постановах ВГСУ від 14 вересня 2016 року у справі № 910/25487/15, від 13.07.2016 р. у справі № 910/25488/15, від 27.09.2016 р. у справі № 910/29598/15, від 10.10.2016 р. у справі № 910/29456/15, від 10.10.2016 р. у справі № 910/29456/15, від 24.10.2016 р. у справі № 910/25490/15, зокрема, за наслідками викладеного в апеляційній скарзі (розділ 1, п/п А, Б, В описової частини апеляційної скарги) стверджує, що на момент звернення 20.02.2017 р. та 27.02.2017 р. з відповідними заявами, ТзОВ «Танк Транс» не був обмежений в своїх правах процедурою введення Тимчасової адміністрації.

Щодо застосування крос-курсу валют, апелянт стверджує, що на станом на 27.02.2015 р. курс НБУ до долара США становив 27,76312 гривень, в той час як на Міжбанківському ринку України станом на 27.02.2015 р. - 27,00 гривень, але оскільки скаржник іноземної валюти для погашення кредиту не придбавав, а тому на його думку, не повинен був застосовувати п. 3.2.6.2. Договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р., відтак зарахування в розмірі 120139,92 доларів США* 27,763120 грн. = 3 335 458,92 грн., однак, зазначає скаржник, навіть якщо, застосувати до даних правовідносин п. 3.2.6.2. Договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р., курс валюти на Міжбанківському ринку України станом на 27.02.2015 р., то зарахуванню підлягала б інша сума, з розрахунку 120139,92 доларів США* 27,00 грн. Апелянт, зокрема, зазначає, що якщо позивач вважає, що при конвертації валют мала місце різниця в розмірі 3395,60 доларів США, то це не свідчить про визнання недійсною повністю заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 р. на суму 120139,92 доларів США, у такому разі, відповідно до статей ЦК України, заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 р. в решті вимог суми - 116744,32 доларів США (120139,92 доларів США -3395,60 доларів США) є законною (розділ 2), п/п А, Б, В описової частини апеляційної скарги).

Скаржник покликається на те, що місцевий суд допустив порушення норм процесуального права, а саме: статті 35 ГПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не врахував, що обставини законності заяви про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних вимог від 27 лютого 2015 року встановлені господарськими судами у справі № 910/28919/15 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк» до ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Танк Транс», третя особа-1: державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», третя особа-2: ТзОВ «Яблуневий дар»; третя особа-3: ОСОБА_7 про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2015 року, залишеному в подальшому без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 березня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 07 червня 2016 року у справі №910/28919/15 в позові ПАТ "Державний ощадний банк України" до ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс"; третя особа-1 державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", третя особа-2: ТОВ "Яблуневий дар"; третя особа-3: ОСОБА_7 про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, відмовлено повністю. Як стверджує скаржник, постанова Вищого господарського суду України від 7 червня 2016 року у справі № 910/28919/15 була предметом перегляду у Верховному Суді України, який постановою від 25 січня 2017 року відмовив Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у задоволенні заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 7 червня 2016 року у справі № 910/28919/15. За таких обставин, зазначає скаржник, обставини законності заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від « 27» лютого 2015 року не потребують повторному доказуванню у даній справі, а так як суд першої інстанції проігнорував вказані доводи апелянта, порушивши тим самим принцип правової визначеності.

Щодо введення Тимчасової адміністрації, то скаржник зазначає, що так як тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" було запроваджено з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно, останній 20.02.2015 р. повідомив Банк про заміну кредитора у зобов'язанні, 27.02.2015 р. заяву про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних вимог, тобто до запровадження тимчасової адміністрації, що підтверджує поштовими відправленнями відповідно 20.02.2015 р. та 27.02.2015 р., тому вважає покликання ПАТ "Дельта Банк" на отримання ним вказаних заяв лише 26.03.2015 р., які належним чином не підтверджені доказами, такими, що не заслуговують на увагу суду, при цьому, апелянт в цій частині покликається на постанову ВГСУ від 04.03.2015 р. у справі № 910/11117/14, постанову ВГСУ від 18.03.2015 р. у справі № 910/15419/14, від 04.05.2016 р. у справі № 910/22500/15, та стверджує, що чинне законодавство не пов'язує дату здійснення зарахування із моментом отримання заяви про зарахування іншою стороною, адже для зарахування достатньо лише самої заяви сторони.

Як вбачається з матеріалів даної справи, місцевим господарським судом 29.03.2016 р. у справі № 914/133/16 було постановлено рішення про відмову у задоволенні позову (том І, а. с. 153-161), яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 р. у справі № 914/133/16 (том І, а. с. 223-234).

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016 р. у справі № 914/133/16 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_8 задоволено частково, скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2016 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 р. у справі № 914/133/16, справу № 914/133/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області (том ІІ, а. с. 93-100).

Підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції у даній справі було те, що судами попередніх інстанцій не встановлено будь-яких мотивів відхилення зазначених доводів ПАТ «Дельта Банк», що суперечить положенням статей 84, 105 ГПК України, доводів ПАТ «Дельта Банк» обгрунтування позовних вимог, що: - на момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 27.02.2015 р.), в порушення вимог ст. 601 ЦК України, строк виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором № ВКЛ-2005880/11 не настав, оскільки кінцевий термін погашення кредиту встановлений по 01.07.2015; - в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015) строк виконання зобов'язання за договором банківського вкладу (депозиту) від 27.03.2014 не настав, оскільки ТОВ "Танк Транс", в порушення вимог ст. 517 ЦК України, не надав банку доказів відступлення права вимоги; - коштами розміщення за договором банківського вкладу та банківського рахунку розпоряджається саме клієнт, що виключає зустрічність зобов'язань між позивачем та відповідачем (посилання на постанову Верховного Суду України № 3-гс80гс14 від 02.09.2014); - укладення між ТОВ "Танк Транс" та ОСОБА_10 договору відступлення права вимоги від 03.08.2014 не призвело до виникнення грошового зобов'язання банку перед ТОВ "Танк Транс" в межах коштів, розміщених на рахунку первісного кредитора, так як банк був позбавлений можливості виконувати розпорядження ТОВ "Танк Транс" (нового кредитора) за вкладним рахунком, власником якого є фізична особа; - відповідач надав заяву про відкликання частини вкладу, в якій просив протягом 3-х банківських днів перерахувати кошти у розмірі 134539,85 дол. США на банківський рахунок ТОВ "Танк Транс" в інший банк, що суперечить змісту п. 1.11 договору № 6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" у доларах США від 27.03.2014, яким передбачено, що протягом строку залучення вкладу допускається відкликання вкладником частини вкладу шляхом виплати готівкою з каси банку або зарахування на поточний, картковий або вкладний рахунок вкладника, відкритий в установі банку.

Крім того, ВГСУ у постанові вказав та те, що суди попередніх інстанцій приймаючи оскаржувані рішення з посиланням на ч. 3 ст. 35 ГПК України не визначили, які саме обставини встановлені у справі № 910/28919/15 є преюдиціальними для даної справи.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, колегією суддів встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивач у даній справі: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" є юридичною особою, місцезнаходження юридичної особи: 01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, , перебуває на стадії ліквідації.

На підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування від 02.03.2015 р. прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк"», згідно з яким з 03.03.2015 р. в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача). Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 02.20.2015 р. № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк", визначені статтями 37, 38, 51, ч. 1 та 2 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_8 на два роки з 05.10.2015 р. по 04.10.2017 р. включно.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 р. № 4452-VI, метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Станом на дату постановлення судових рішень у даній справі, докази про внесення до Єдиного державного реєстру записів про припинення юридичної особи ПАТ "Дельта Банк" - відсутні.

Покликання представника Банку на постанову Правління НБУ № 692 БТ від 30.10.2014 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», колегією суддів до уваги не приймається, оскільки згадана постанова Правління НБУ не зареєстрована в Міністерстві юстиції України. Більше того, вона відсутня в загальнодоступних електронних інформаційно - правових системах (довідниках). Згідно пункту 1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 3 жовтня 1992 року №493/92 з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 2 згаданого Указу державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України. Державна реєстрація провадиться в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. У пункті 3 Указу вказано, що нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. Приписами пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, регламентовано, що державна реєстрація нормативно - правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та цього Положення. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно - правових актів. Згідно пункту 3 Положення на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб'єктами нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають не персоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами "Для службового користування", "Особливої важливості", "Цілком таємно", "Таємно" та іншими, а також прийняті в порядку експерименту. Відповідно до пункту 15 Положення міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані. При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

Всупереч вищенаведеним приписам Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» і Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, постанова Правління НБУ № 692 БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» не внесена до державного реєстру нормативно-правових актів, у зв'язку з чим є такою, що не набрала чинності, і, відповідно, не може бути застосована в даній справі в обґрунтування правової позиції ПАТ «Дельта Банк».

Відповідач/апелянт: Товариство з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» є юридичною особою, , місцезнаходження юридичної особи: 81500, Львівська область, м. Городок, вулиця Івасюка, 2Г.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, місцезнаходження третьої особи: 01032, м. Київ, б-р Т. Шевченка, 33-Б, , на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування від 02.03.2015 р. прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк"», згідно з яким з 03.03.2015 р. в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 02.20.2015 р. № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк", визначені статтями 37, 38, 51, ч. 1 та 2 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_8 на два роки з 05.10.2015 р. по 04.10.2017 р. включно.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 29.05.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор, позивач - у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (позичальник, відповідач - у справі) укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11, за умовами якого кредитор зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до п.1.1.1. Договору, надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, на умовах визначних цим договором, в межах відновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 206000000 грн. зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 15% річних в порядку, визначеному цим договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 29.11.2014 р.

06.02.2015 р. ПАТ "Дельта Банк" звернулося до ТзОВ "Танк Транс" з претензією про сплату заборгованості за договором № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р. на суму 203461956,03 грн. (193864169,96 грн. заборгованості за кредитом, 2868127,44 грн. заборгованості за нарахованими процентами та 6729658,63 грн. заборгованості за простроченими процентами до 31 дня)(том І, а.с. 49-50).

27.03.2014 р. Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (банк) та ОСОБА_7 (вкладник) уклали договір №6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" у доларах США.

Згідно з п.1.2. Договору, сума вкладу складає 136359 доларів США.

Вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п.1.6. цього договору, та по 01.04.2015 р. включно (п.1.3. Договору).

Як вказано в п.11.1. Договору, у випадку, якщо вкладник письмово заявляє про бажання достроково припинити дію цього договору або про бажання зняти частину вкладу до закінчення строку, зазначеного в п.1.3. цього договору, дія цього договору вважається припиненою достроково, а банк виплачує вкладнику весь вклад та проценти, нараховані за фактичний період перебування коштів на рахунку, за ставкою 1 процентів річних. При цьому вкладник зобов'язаний письмово повідомити банк про вимогу повернення вкладу або його частини не менш ніж за три банківські дні до очікуваної дати повернення.

Пунктом 1 укладеної між сторонами 27.03.2014 р. додаткової угоди №1 пункт 11.1. Договору було викладено в наступній редакції: "Протягом строку залучення вкладу допускається відкликання вкладником частини вкладу шляхом виплати готівкою з каси банку відповідно до вимог чинного законодавства України або зарахування на поточний, картковий або вкладний (депозитний) рахунок вкладника, відкритого в установі Банку, на підставі письмової заяви вкладника або письмово укладеної додаткової угоди до цього Договору…"

03.08.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (новий кредитор) та ОСОБА_7 (первісний кредитор) уклали договір відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу (том І, а. с. 51-53), відповідно до якого первісний кредитор відступає новому кредитору права вимоги до боржника (Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк") за депозитним договором (договором №6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" від 27.03.2014 р.), а новий кредитор зобов'язується сплатити первісному кредиторові ціну відступлення за права вимоги, що відступаються за цим договором. Правами вимоги за договором є частина прав вимоги до боржника за депозитним договором, а саме право вимагати виплати частини вкладу за депозитним договором у розмірі 134539,85 доларів США.

За умовами п.3.2. Договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу сторони погодилися підписати спільне повідомлення боржнику щодо відступлення, здійсненого на користь нового кредитора - за змістом та формою, прийнятною для сторін.

20.02.2015 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" та ОСОБА_7 складено повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні (том І, а. с. 54), яким повідомлено Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" про укладення між ними вищезгаданого договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, а саме: права вимагати виплати частини вкладу за договором банківського вкладу у розмірі 134539,85 доларів США. У зв'язку з цим, ТзОВ "Танк Транс" та ОСОБА_7 просили ПАТ "Дельта Банк", незважаючи на будь-які інші інструкції, що могли бути раніше направлені ОСОБА_7, здійснювати виплати за договором банківського вкладу в межах суми відступлених прав вимоги на рахунок ТзОВ "Танк Транс" в ПАТ АКБ "Львів" та перерахувати грошові кошти, належні до сплати на користь ТзОВ "Танк Транс" за договором банківського вкладу (з урахуванням здійсненого відступлення прав вимоги).

Також 20.02.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" склало заяву (том І, а. с. 55), про те, що ТзОВ "Танк Транс" є кредитором (вкладником) у зобов'язаннях за депозитним договором на суму 134539,85 доларів США, та проінформувало ПАТ "Дельта Банк" про дострокове відкликання частини вкладу за договором №6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" від 27.03.2014 р. у сумі 134539,85 доларів США. Зважаючи на це, ТзОВ "Танк Транс" просило у термін 3 банківських днів перерахувати грошові кошти в сумі 134539,85 доларів США на рахунок ТзОВ "Танк Транс" у ПАТ АКБ "Львів".

В матеріалах справи наявні копії опису вкладення у цінний лист та поштової квитанції про направлення 20.02.2015 р. на адресу ПАТ "Дельта Банк" згаданих повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні та заяви про дострокове відкликання частини вкладу (том І, а. с. 56).

27.02.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" оформило на ім'я ПАТ "Дельта Банк" заяву про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог (том І, а. с. 57), у якій, посилаючись на те, що вимоги банку до товариства за кредитними договорами та вимоги товариства до банку за договором вкладу є однорідними та такими, строк виконання яких настав, заявило про:

- припинення зобов'язань щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" суми заборгованості за кредитом за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р. у розмірі 3335458,92 грн. (що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ на дату цієї заяви, складає еквівалент 120139,92 доларів США), та

- припинення зобов'язань щодо сплати Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" заборгованості за договором № 6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" від 27.03.2014р. на загальну суму 120139,92 доларів США (що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ на дату цієї заяви складає еквівалент 3335458,92 грн.) внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог.

27.02.2015 р. вказану заяву було надіслано на адресу ПАТ "Дельта Банк", що підтверджується відповідними копіями поштової квитанції та опису вкладення у цінний лист від 27.02.2015 р., які містяться в матеріалах справи (том І, а.с. 58).

Не погоджуючись з даною заявою про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" 31.12.2016 р. (згідно відтиску поштового штампа на конверті)(том І, а. с. 27) звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою (том І, а. с. 7-10), в якій просило суд визнати недійсним такий односторонній правочин.

Вказані позовні вимоги стали предметом розгляду у справі № 914/133/16.

Як зазначено вище у цій постанові, рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2016 р. у справі № 914/133/16 у задоволенні позову відмовлено повністю. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2016р. у справі №914/133/16 апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2016 р. у справі №914/133/16 - без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016 р. у справі № 914/133/16 касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_8 задоволено частково, скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2016 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 р. у справі № 914/133/16, справу № 914/133/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Вищий господарський суд України в прийнятій ним постанові зазначив, що, суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору, та не навели будь-яких мотивів відхилення наступних доводів ПАТ "Дельта Банк", що: - на момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 р.), в порушення вимог ст.601 ЦК України, строк виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором №ВКЛ-2005880/11 не настав, оскільки кінцевий термін погашення кредиту встановлений по 01.07.2015; - в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 р.) строк виконання зобов'язання за договором банківського вкладу (депозиту) від 27.03.2014 р. не настав, оскільки ТзОВ "Танк Транс", в порушення вимог ст. 517 ЦК України, не надало банку доказів відступлення права вимоги; - коштами, розміщеними за договором банківського вкладу та банківського рахунку розпоряджається саме клієнт, що виключає зустрічність зобов'язань між позивачем та відповідачем (посилання на постанову Верховного Суду України №3-гс80гс14 від 02.09.2014); - укладення між ТзОВ "Танк Транс" та ОСОБА_7 договору відступлення права вимоги від 03.08.2014 р. не призвело до виникнення грошового зобов'язання банку перед ТзОВ "Танк Транс" в межах коштів, розміщених на рахунку первісного кредитора, так як банк був позбавлений можливості виконувати розпорядження ТзОВ "Танк Транс" (нового кредитора) за вкладним рахунком, власником якого є фізична особа; - відповідач надав заяву про відкликання частини вкладу, в якій просив протягом 3-х банківських днів перерахувати кошти у розмірі 134539,85 дол. США на банківський рахунок ТзОВ "Танк Транс" в інший банк, що суперечить змісту п.1.11 договору №6754 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий з любов'ю on-line" у доларах США від 27.03.2014 р., яким передбачено, що протягом строку залучення вкладу допускається відкликання вкладником частини вкладу шляхом виплати готівкою з каси банку або зарахування на поточний, картковий або вкладний рахунок вкладника, відкритий в установі банку.

Крім того, Вищий господарський суд України вказав, що суди попередніх інстанцій приймаючи оскаржувані рішення з посиланням на ч.3 ст.35 ГПК України не зазначили, які саме обставини, встановлені у справі №910/28919/15 є преюдиціальними для даної справи.

При прийнятті рішення суд виходив з того, що згідно з ч.1 ст.11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, який став підставою для виникнення між сторонами зобов'язань.

Як передбачено ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Водночас між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір банківського вкладу, за яким між ними виникли зобов'язання.

Так, відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За умовами ч.ч.1,2 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами (ч.1 ст.202 Господарського кодексу України).

Статтею 601 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Аналогічне положення щодо припинення господарського зобов'язання встановлене і ч.3 ст.203 ГК України.

За змістом вказаних норм можна зробити висновок, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними, тобто кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим;

2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (родові речі, зокрема гроші);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, а направлення відповідачем заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог є вчиненням ним одностороннього правочину, до якого, відповідно, застосовуються загальні положення про правочин.

Відповідно до положень ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України).

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивач у даній справі покликається на те, що заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог була вчинена в період дії постанови Правління НБУ від 30.10.2014 р. № 692 БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних", яка дозволяла приймати погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, лише в грошовій формі.

Місцевий господарський суд правомірно не взяв до уваги вищенаведені покликання позивача: ПАТ "Дельта Банк", оскільки на спростування можливості застосовувати положення даної постанови при розгляді спору про визнання недійсним правочину, суд зазначив, що така постанова не є нормативно-правовим актом, оскільки не зареєстрована в Міністерстві юстиції України, а отже є актом індивідуальної дії та має чітко виражений організаційно-розпорядчий характер, оскільки, на відміну від нормативно-правового акта, спрямована на реалізацію заходів впливу стосовно конкретного проблемного банку, а не щодо невизначеного кола осіб. Наслідком порушення акту індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до банку заходів впливу за порушення банківського законодавства, а не визнання правочину недійсним.

Крім того відповідно до ст.75 Закону України "Про банки і банківську діяльність", постанова Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею та не перебувала у публічному доступі, тому відповідач не міг бути обізнаним про наявність обмежень Національного банку України стосовно діяльності ПАТ "Дельта Банк".

Водночас слід зазначити, що згідно пункту 1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 3 жовтня 1992 року №493/92 з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 2 згаданого Указу державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України. Державна реєстрація провадиться в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. В пункті 3 Указу вказано, що нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Приписами пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, регламентовано, що державна реєстрація нормативно- правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та цього Положення.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно- правових актів.

Згідно пункту 3 Положення на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб'єктами нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами "Для службового користування", "Особливої важливості", "Цілком таємно", "Таємно" та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.

Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:

а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням зобов'язань України у сфері європейської інтеграції та права Європейського Союзу (acquis ЄС), практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно- правовий механізм їх реалізації;

б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт (п. 4 Положення).

Відповідно до пункту 15 Положення міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.

У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

Всупереч вищенаведеним приписам Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» і Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, постанова правління НБУ №692 БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» не внесена до державного реєстру нормативно-правових актів, у зв'язку з чим є такою, що не набрала чинності, і, відповідно, не може бути застосована в даній справі в обґрунтування правової позиції ПАТ «Дельта Банк».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, позивач (ПАТ «Дельта Банк»), звертаючись з позовом про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, стверджує, що такий правочин суперечить чинному законодавству України, а вимоги, які зараховано заявою, не відповідають умовам, пред'явленим до таких вимог статтею 601 ЦК України.

Так, в позовній заяві позивач зазначає, що на момент вчинення одностороннього правочину строк виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором № ВКЛ-2005880/11 не настав, оскільки кінцевий термін погашення кредиту встановлений по 01.07.2015 р.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У зв'язку з виконанням позичальником своїх зобов'язань з порушенням умов, встановлених кредитним договором, 06.02.2015 р. ПАТ "Дельта Банк" звернулося до ТзОВ "Танк Транс" з претензією про сплату заборгованості за договором № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р. на суму 203461956,03 грн., в якій пропонувало відповідачеві розглянути претензію у строк до наступного робочого дня включно та сплатити заборгованість.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що на момент вчинення оспорюваної заяви строк виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" своїх зобов'язань за кредитним договором настав.

Також позивач вважає, що укладення між ТзОВ "Танк Транс" та ОСОБА_7 договору відступлення права вимоги не призвело до виникнення грошового зобов'язання ПАТ "Дельта Банк" перед відповідачем в межах коштів, розміщених на рахунку первісного кредитора, адже банк позбавлений можливості виконувати розпорядження ТзОВ "Танк Транс" за вкладним рахунком, власником якого є ОСОБА_7, внаслідок чого у Товариства не виникло грошових вимог до банку за поданою заявою про відкликання частини вкладу.

Відповідно до положень ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як встановлено ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. (ст.515 ЦК України).

Частиною 3 ст.1058 ЦК України передбачено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч.1 ст.1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно зі ст.1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Національного банку України №492 від 12.11.2003 р., банки зобов'язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати та верифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, установленому законодавством України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації та верифікації банком.

Згадані положення законодавства не вказують на те, що зобов'язання за договором банківського вкладу є нерозривно пов'язаними з особою кредитора.

Такий правовий висновок міститься і в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі №6-65цс13 та у постанові від 09.04.2014 р. у справі №6-12цс14.

Крім того, положення Цивільного кодексу України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах не містять обмежень щодо права вкладника передавати право вимоги за договором вкладу шляхом його відступлення на користь іншої особи.

У даному випадку власник коштів, розміщених на вкладному рахунку, розпорядився ними у спосіб, дозволений законом, а саме, відступивши право вимоги товариству.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що «Таким чином, суд вважає, що позивач міг виконувати розпорядження хоча і не власника рахунку, проте особи, яка володіла правом вимоги щодо коштів, розміщених на рахунку, на який внесено вклад».

Посилання позивача на те, що строк виконання банком зобов'язання щодо перерахування коштів на рахунок ТзОВ "Танк Транс" не настав з причин ненадання банку доказів відступлення права вимоги, зокрема, договору про відступлення прав вимоги, правомірно не взято місцевим господарським судом до уваги з огляду на те, що норми ст.ст.512- 518 ЦК України не зобов'язують нового кредитора надавати боржнику договір про відступлення права вимоги, а передбачене ч.2 ст.517 ЦК України право боржника не виконувати свого обов'язку новому кредиторові, котрий не надав боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, не підтверджує того, що строк виконання зобов'язання не настав.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України, зокрема в своїй постанові від 23.09.2015 р. у справі №6-979цс15.

Крім того, місцевий господарський суд правомірно не погодився з твердженнями позивача про те, що обов'язок банку щодо переказу коштів достроково відкликаної частини вкладу мав наступити в період дії тимчасової адміністрації в ПАТ "Дельта Банк", так як повідомлення про заміну кредитора в зобов'язанні та заява про відкликання «були отримані банком лише 26.03.2015 р.», які в цій частині такі твердження Банку не підтверджені належними і допустимими доказами, в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, а в матеріалах справи наявні докази надсилання згаданих документів відповідачем/апелянтом Банку, відповідно, 20.02.2015 р. та 27.02.2015 р. (том І, а. с. 56 та а. с. 58) до моменту запровадження тимчасової адміністрації, а момент їх отримання позивачем не має значення для правильного вирішення спору.

Як зазначено вище у цій постанові, на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування від 02.03.2015 р. прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк"», згідно з яким з 03.03.2015 р. в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача). Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 02.20.2015 р. № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк", визначені статтями 37, 38, 51, ч. 1 та 2 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_8 на два роки з 05.10.2015 р. по 04.10.2017 р. включно.

Отже, на момент звернення ТзОВ «Танк Транс» (20.02.2015 р. та 27.02.2015 р.) з повідомленням від 20.02.2015 р. про заміну кредитора у зобов'язанні за договором № 6754, із заявою від 20.02.2015 р. про дострокове відкликання частини вкладу за договором №6754 та із заявою про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог на суму 3335458,92 грн. від 27.02.2015 р., останній не був обмежений в своїх правах процедурою введення технічної адміністрації.

Разом з тим, колегія суддів вважає передчасними висновки місцевого суду про те, що «строк повернення банком частини вкладу в сумі 134539,85 доларів США не наступив на час вчинення відповідачем 27.02.2015 р. оспорюваної заяви», при цьому місцевий суд покликається на те, що положення договору банківського вкладу (в редакції додаткової угоди № 1) щодо можливості відкликання вкладником частини вкладу шляхом виплати готівкою з каси банку або зарахування на поточний, картковий або вкладний (депозитний) рахунок вкладника, відкритого в установі банку, розповсюджуються на ТзОВ "Танк Транс" як особу, до якої перейшло право вимоги до банку, оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовою дострокового відкликання вкладу за договором є подальша його виплата готівкою з каси банку або зарахування на рахунок, відкритий в установі банку. Місцевий суд зазначив, що «Як вбачається з повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні та заяви про дострокове відкликання частини вкладу, ТзОВ "Танк Транс" просило ПАТ "Дельта Банк" у термін 3 банківських днів перерахувати грошові кошти в сумі 134539,85 доларів США на рахунок ТзОВ "Танк Транс" у ПАТ АКБ "Львів"» і вказана вимога, на думку суду, суперечить договору банківського вкладу (депозиту), так як його умови обмежують вкладника (і як наслідок і нового кредитора в зобов'язанні) в можливості вимагати перерахування коштів на рахунки, відкриті в установах інших банків, відтак прийшов до висновку, що «строк повернення банком частини вкладу не наступив», з огляду на наступне.

Згідно статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено: «Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)».

Приписами статті 514 ЦК України регламентовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу підпункту 1.1 пункту 1 і підпункту 2.1 пункту 2 Договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу від 03 серпня 2014 року, укладеного між ТОВ «Танк Транс» як Новим Кредитором, та ОСОБА_7 як Первісним Кредитором (далі - Договір відступлення), випливає, що Первісний Кредитор (ОСОБА_7.) відступає Новому Кредитору (ТОВ «Танк Транс») право вимагати від Боржника (ПАТ «Дельта Банк») виплати частини вкладу за Договором № 6754 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любов'ю on-line» у доларах США від 27 березня 2014 року у розмірі 134 539,85 доларів США (Сто тридцять чотири тисячі п'ятсот тридцять дев'ять доларів США 85 центів).

Водночас поза увагою місцевого суду залишилась та обставина, що у підпункті 3.3 пункту 3 Договору відступлення прав вимоги вказано: «Для уникнення сумнівів, незважаючи на відступлення прав вимоги, передбачене цим Договором, Первісний кредитор залишається стороною Депозитного договору та, з урахуванням положень цього Договору, вправі вчиняти правочини на суму прав вимоги, не відступлених на користь Нового кредитора за цим Договором (у т.ч. всіх нарахованих, але не виплачених процентів на суму вкладу), направлені на зміну або припинення (у т.ч. дострокового) Депозитного договору без згоди Нового кредитора».

За таких обставин, відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу не має наслідком надання Новому Кредитору (ТзОВ «Танк Транс») статусу сторони (Вкладника) за Договором №6754 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любов'ю on -line» у доларах США від 27 березня 2014 року, оскільки вкладником за цим договором і надалі залишилася ОСОБА_7.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції помилково ототожнив можливість і правові наслідки подання заяви про дострокове відкликання частини вкладу Вкладником, як стороною договору банківського вкладу, і подання такої заяви ТзОВ «Танк Транс» як Новим Кредитором, до якого перейшло право вимоги за Договором банківського вкладу.

Згідно частини 1 статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

З заявою про дострокове відкликання частини вкладу за Договором банківського вкладу ТОВ «Танк Транс» звернулося, як встановлено судом першої та другої інстанції у даній справі, зазначено вище у цій постанові, 20 лютого 2015 року, зарахування ж зустрічних однорідних вимог відбулося 27 лютого 2015 року, отже новий кредитор дотримався 3-денного строку повідомлення боржника (ПАТ «Дельта Банк») про дострокове відкликання частини вкладу.

Тому, на момент зарахування зустрічних однорідних вимог строк повернення Банком частини вкладу є таким, що наступив.

Питання зарахування (перерахування) грошових коштів на поточний, картковий або вкладний (депозитний) рахунок - це вже спосіб (шлях) виконання зобов'язання, строк виконання якого настав, адже, дії по перерахуванню (зарахуванню) грошових коштів на банківський рахунок - це вже наслідок й реагування Банку на заяву про дострокове відкликання частини вкладу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів даної справи, ПАТ «Дельта Банк» не вчинив жодних дій з зарахування (перерахування) грошових коштів у розмірі 134 539,85 доларів США на рахунок ТзОВ «Танк Транс» в ПАТ АКБ «Львів» не через те, що ТзОВ «Танк Транс» не відкрив в Банку поточний рахунок для перерахування таких коштів, а через те, що позивач стверджував про відсутність у відповідача права подавати таку заяву про відкликання вкладу, так як таким правом, на думку Банку, наділений лише вкладник - ОСОБА_7

Колегією суддів встановлено, не спростовано та не заперечено Банком, що 29 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» (Позичальник) було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11, у статті 9 якого - «РЕКВІЗИТИ ТА ПІДПИСИ СТОРІН» - вказано поточний рахунок ТзОВ «Танк Транс» №5880 в AT «Дельта Банк», МФО 380236.

За таких умов, якщо позивач не бажав перераховувати гроші на рахунок ТзОВ «Танк Транс» в ПАТ АКБ «Львів», Банк не був позбавлений права перерахувати такі кошти на поточний рахунок ТзОВ «Танк Транс» №5880 в AT «Дельта Банк», МФО 380236 відкритий в ПАТ «Дельта Банк».

Приписами частини 1 статті 1058 ЦК України регламентовано, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частин 1-2 статті 1060 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відтак, з урахуванням статті 514 ЦК України, банк зобов'язаний був виконати вимогу нового кредитора (ТОВ «Танк Транс») про дострокове відкликання частини вкладу на першу ж вимогу останнього.

У частині 2 статті 14 ЦК України передбачено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Тому, колегія суддів приходить до висновку, що відкриття в позивача поточного рахунку для перерахування грошей за відступленим правом вимоги, не було обов'язковим для нього й законодавчо необгрунтоване, висновок місцевого суду, що строк повернення банком частини вкладу не наступив, помилковим.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як встановлено ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 3.2.6.2 кредитного договору № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р. ПАТ "Дельта Банк" та ТзОВ "Танк Транс" встановили порядок конвертації іноземних валют у випадку відмінності валюти коштів, наявних на рахунках позичальника, відкритих в ПАТ "Дельта Банк" та валюти коштів заборгованості за кредитними договорами.

Так, кредитор має право списувати кошти в сумі та валюті з будь-якого рахунку позичальника в національній та/або іноземній валюті, відкритого в АТ "Дельта Банк" (та з будь-яких інших рахунків, що будуть відкриті позичальником в майбутньому), в наступному порядку: у випадку, якщо валюта коштів, списаних кредитором з будь-якого рахунку позичальника, відкритого в АТ "Дельта Банк", не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором - в сумі коштів у іншій валюті, еквівалентній сумі коштів у валюті фактичної заборгованості позичальника за цим договором і витрат кредитора (комісій, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування тощо), які пов'язані з купівлею/продажем/обміном (конвертацією валюти). При чому, для погашення такої заборгованості позичальник доручає кредитору здійснювати від імені та за рахунок позичальника купівлю/продаж/обмін (конвертацію) іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України (далі - МВРУ) та/або її обмін на Міжнародному валютному ринку (далі - МВР) за поточним курсом, що склався на МВРУ та/або МВР за цією операцією на дату купівлі/продажу/обміну іноземної валюти, з обов'язковим зарахуванням купленої/обміняної валюти або коштів, одержаних від продажу валюти, на поточний рахунок позичальника за відповідною валютою. При цьому курс купівлі/продажу/обміну (конвертації) кредитором іноземної валюти на МВРУ та/або на МВР, та порядок його визначення з метою виконання вищезазначеного доручення позичальника, вважаються такими, що узгоджені останнім.

Апелянт/відповідач в заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог здійснює конвертацію доларів США в гривні на підставі офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на 27.02.2015 р.

Вказане не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору щодо порядку конвертації іноземних валют.

Покликання апелянта в апеляційній скарзі на те, що останній не здійснював придбання іноземної валюти для погашення кредиту на Міжбанківському валютному ринку, відтак мав право використати офіційний курс валют Національного банку України, які містилися і далі знаходяться на офіційному веб-сайті НБУ, і, що станом на 27.02.2015 р. 1 (один) долар США коштував 27,763120 грн., відповідно сума зарахування в розмірі 120139,92 доларів США дорівнює 3 335 458,92 грн., колегією суддів до уваги не приймається, оскільки виконуючи зобов'язання перед Банком щодо погашення кредиту в порядку статті 601 ЦК України і статті 203 ГК України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, останній мав керуватися умовами договору (пунктом 3.2.6.2 кредитного договору № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 р.), за яким ПАТ "Дельта Банк" та ТзОВ "Танк Транс" вільно його укладаючи, встановили порядок конвертації іноземних валют у випадку відмінності валюти, що в свою чергу не суперечить приписам статті 533 ЦК України.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). В силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Після укладення договір набуває обов'язкової сили для сторін і має виконуватися ними відповідно до його умов, якщо інше не встановлено законом або договором.

Курс НБУ станом на 27.02.2015 р. становив 27,76312 гривень за 1 долар США в той час як курс на Міжбанківському валютному ринку України станом на 27.02.2015 р. становив 27,00 грн. за 1 долар США. Отже, 120139,92 доларів США * 27,00 грн. за 1 долар США встановлений на Міжбанківському валютному ринку України станом на 27.02.2015 р. дорівнює 3 243 777,84 грн., які підлягали до заліку зустрічних однорідних грошових вимог, строк виконання яких настав, а не 3 335 458,92 грн. (120139,92 доларів США * 27,76312 гривень за 1 долар США встановлений НБУ станом на 27.02.2015 р.), як помилково вказав апелянт.

Можливість заліку за заявою однієї зі сторін разом з тим означає неприпустимість заперечування зарахування за мотивом незгоди іншої сторони.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, апелянтом/відповідачем надано до справи в суді першої інстанції докази, що право вимоги за яким набуто останнім за договором відступлення права вимоги складає суму 3 243 777,84 грн, які є зустрічними. При цьому, зобов'язання Товариства за вказаним кредитним договором та зобов'язання банку за договором банківського вкладу є грошовими, тобто, однорідними, строк їх виконання настав.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 203 ГК України передбачено припинення господарського зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Як зазначено вище у цій постанові, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, передбачені статтею 602 ЦК України, за даних обставин такі у справі № 914/133/16 - відсутні.

Зарахування зустрічних, однорідних, грошових вимог скаржника, строк виконання яких настав лише в частині 3 243 777,84 грн., а не в сумі 3 335 458,92 грн., як просив апелянт/відповідач, не суперечить приписам чинного законодавства України. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Доводи позивача про те, що вимоги не є однорідними, оскільки виражені в різних валютах відхиляються колегією суддів, оскільки ст.ст. 524, 533-535,625 ЦК України грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Вираження грошового зобов'язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, не змінюють самої суті грошового зобов'язання.

Вищенаведене у даній постанові узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України викладеною у постанові від 13.07.2016 р. у справі № 910/25488/15, яка залишена без змін Верховним Судом України у справі № 3-1308гс16.dok. від 29.03.2017 р., постановах ВГСУ від 27.09.2016 р. у справі № 910/29598/15, від 10.10.2016 р. у справі № 910/29456/15, від 24.10.2016 р. у справі № 910/25490/15.

Як зазначено вище у цій постанові, предметом спору у даній справі є визнання недійсним одностороннього правочину - заяви ТзОВ «Танк Транс» від 27.02.2015 р.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, які встановлені колегією суддів, слід зазначити, що стаття 217 ЦК України регламентує: «Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини».

У підпункті 2.11 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

За наведених вище обставин, заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних грошових вимог від 27 лютого 2015 року є законною на суму 3 243 777,84 грн., в іншій частині вимог на суму 91 681,08 грн., що складає різницю між заявленими відповідачем вимогами про зарахування та коштами належними до зарахування, односторонній правочин - заяву ТзОВ «Танк Транс» від 27.02.2015 р. слід визнати недійсним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає висновок місцевого суду, який, в свою чергу, повністю погодився з думкою позивача, що відповідач неправомірно заявив про припинення своїх кредитних зобов'язань на загальну суму 3335458,92 грн. за рахунок зобов'язань на загальну суму 120139,92 доларів США, тобто суму, на 3395,60 доларів США меншу, ніж та, яка підлягала б сплаті якби кредитна заборгованість погашалася за курсом Міжбанківського валютного ринку, як це передбачено умовами кредитних договорів, необгрунтованим, оскільки, як зазначено вище у цій постанові, законодавцем допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Щодо застосування до даних правовідносин статті 35 ГПК України, так як апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що обставини законності заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 р. не потребують повторного доказування у даній справі, оскільки вже були встановлені господарськими судами у справі № 910/28919/15, у якій, постанова ВГСУ була предметом перегляду у Верховному Суді України, який постановою від 25.01.2017 р. у справі № 910/28919/15 відмовив ПАТ «Дельта Банку» у задоволенні заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду від 07.06.2016 року (постанова ВСУ від 25.01.2017 у справі № 3-1162гс16.doc.).

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В абзацах 1, 3 підпункту 2.6 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказано: «Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом».

Як вбачається з матеріалів даної справи, що обставини законності заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від « 27» лютого 2015 року встановлені господарськими судами у справі № 910/28919/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс"; третя особа 1 державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", третя особа 2 - товариство з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар"; третя особа 3 - ОСОБА_7 про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від « 27» лютого 2015 року є предметом спору у даній справі.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2015 року, залишеному без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 березня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 07 червня 2016 року у справі № 910/28919/15 в позові ПАТ "Державний ощадний банк України" до ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс"; третя особа 1: державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", третя особа 2 - ТОВ "Яблуневий дар"; третя особа 3 - ОСОБА_7 про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, відмовлено повністю.

Більше того, постанова Вищого господарського суду України від 7 червня 2016 року у справі № 910/28919/15 була предметом перегляду у Верховному Суді України, який постановою від 25 січня 2017 року (справа № 3-1162гс16.doc.) відмовив Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у задоволенні заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 7 червня 2016 року у справі № 910/28919/15.

В силу статті 35 ГПК України, за таких обставин, обставини законності заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від « 27» лютого 2015 року не потребують повторному доказуванню у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 129і Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Згідно частини 1 статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України", заява №32053/13, Страсбург, 29 жовтня 2015 року, остаточне рішення - 29 січня 2016 року, зазначив наступне: «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії", заява №52854/99, п. п. 51 і 52, ECHR 2003-Х). У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі "Праведная проти Росії" Суд нагадав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно тлумачити в світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує принцип верховенства права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду (рішення Суду у справі Bramarescu v. Romania).

Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Повноваження вищого суду щодо перегляду рішення нижчого суду повинно використовуватись для виправлення судових помилок. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. рішення Суду у справі Ryabykh v. Russia).

Європейський суд з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії", заява №28342/95, Страсбург, 28 листопада 1999 року, констатував таке:

« 61. Право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

62. У цій справі Суд зазначає, що на час її розгляду Генеральний прокурор Румунії - який не був стороною у справі - був уповноважений, згідно зі статтею 330 Цивільно- процесуального кодексу, звернутися до суду з вимогою скасувати остаточне судове рішення.

Суд зазначає, що здійснення цього повноваження Генеральним прокурором не підлягало жодному часовому обмеженню і тому судові рішення могли оскаржуватися нескінченно.

Суд зауважує, що, дозволивши прийняття такої вимоги в межах зазначених повноважень, Верховний суд звів нанівець увесь судовий процес, який закінчився - використовуючи слова Верховного суду -, ухваленням судового рішення, "що не підлягає скасуванню", а отже, res judicata і, більше того, що воно вже було виконане.

Застосувавши положення статті 330 таким чином, Верховний Суд порушив принцип правової певності. Судячи з фактів цієї справи, така дія порушила право заявника на справедливий судовий розгляд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Отже, було порушення цієї статті». У справі "Трегубенко проти України", заява N61333/00, Страсбург, 2 листопада 2004 року вказано: « 34. Суд зазначає, що на час розгляду справи національними судами заступник Голови Верховного Суду України мав повноваження, відповідно до ст. 328 Цивільного процесуального кодексу, вносити подання про перегляд остаточного рішення суду. Застосування такого повноваження часовими межами не обмежувалось, а тому такі судові рішення, безсумнівно, підлягали скасуванню. 35. Суд зауважує, що, дозволяючи внесення заяви згідно з цим правилом, Верховний Суд України звів нанівець увесь судовий розгляд, що завершився прийняттям остаточного та обов'язкового рішення, і тому порушив принцип res judicata щодо рішення, яке, крім того, вже було частково виконане. 36. Оскільки Уряд стверджував, що ця справа відрізняється від справи "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania judgment, [GC] N 28342/95, від 28 жовтня 1999 року), оскільки подання про перегляд рішення в порядку нагляду було внесено не прокурором, який є особою, що представляє виконавчу владу, а суддею, то Суд зауважує, що процедура нагляду існувала у ряді Договірних сторін та мала загальні риси, включаючи категорію осіб, уповноважених вносити подання про здійснення такого нагляду: прокурорів і голів судів, а також їх заступників. Суд раніше вже розглядав справи, що стосувалися здійснення процедури нагляду за поданням як прокурорів, так і суддів. Як і у справі "Рябих проти Росії" (Riabykh v. Russia, N 52854/99 від 24 червня 2003 року), де подання на здійснення нагляду також було внесене суддею, Суд притримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу правової певності, а не просто як втручання з боку виконавчої влади. 37. Суд вважає, що, застосовувавши процедуру нагляду з метою скасування судового рішення від 14 квітня 1993 року, Пленум Верховного Суду України порушив принцип правової певності і право заявника на доступ до суду, зазначене у ч. 1 ст. 6 Конвенції. 38. Отже, мало місце порушення цієї статті». У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", заява №48553/99, зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (пункт 72).

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» регламентовано: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Як роз'яснено п.2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, колегія суддів не може погодитися з висновком місцевого суду про те, що судовими рішеннями у справі №910/28919/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", Товариство з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар та ОСОБА_7 про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог встановлено будь-які обставини, які могли б бути преюдиціальними при розгляді даної справи, оскільки у справі № 910/28919/15 та у даній справі № 914/133/16 предметом дослідження та розгляду є один і той самий односторонній правочин - заява Товариства з обмеженою діяльністю «Танк Транс» від 27.02.2015 р., предметом спору - визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.02.2015 р., відтак виходячи з принципу правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, тому колегія суддів приходить до висновку, що обставини законності заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від « 27» лютого 2015 року не потребують повторному доказуванню у даній справі.

З огляду на викладене, проаналізувавши підстави позову, перевіривши відповідність оспорюваної заяви положенням закону, суд дійшов висновку про необхідність визнання цього правочину недійсним лише частково в сумі 91681,08 грн., оскільки колегія суддів, в даному випадку, виходила з умов укладеного між сторонами Договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29 травня 2014 року (п. 3.2.6.2. щодо застосування крос-курсу валют), умови якого є обов'язковим для виконання сторонами, в т.ч. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Доводи позивача та третьої особи, які викладені у письмових запереченнях та відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, стосовно порушення відповідачем статей 512-517 ЦК України; необхідності застосування постанови правління НБУ №692 БТ від 30.10.2014 року не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки відхилені судом першої інстанції як необгрунтовані.

Якщо позивач не погоджується з такими висновками господарського суду Львівської області, він має право подати апеляційну скаргу на згадане рішення суду першої інстанції. Проте, в прохальній частині свого відзиву Банк чітко зазначив: «Рішення господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року по справі №914/133/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ «Танк Транс» - без задоволення».

Однак, колегія суддів вважає за необхідне висловити правову позицію щодо тверджень позивача, відхилених господарським судом Львівської області у даній справі.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Матеріалами справи підтверджено, що « 20» лютого 2015 року на виконання умов Договору відступлення прав вимоги за Договором банківського вкладу від « 03» серпня 2014 року, ТОВ «Танк Транс» як Новий Кредитор, і ОСОБА_7 як Первісний Кредитор, підготували і відправили Боржнику - ПАТ «Дельта Банк» - повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, підписане обома сторонами. Тобто, боржник - ПАТ «Дельта Банк» - був обізнаний з тим, що повинен виконувати свій обов'язок новому кредиторові - ТОВ «Танк Транс», оскільки вказане повідомлення є доказом переходу до нового кредитора - ТОВ «Танк Транс» прав у зобов'язанні від попереднього (первісного) кредитора ОСОБА_7

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15 та зазначено: «Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише мас право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі».

Тим самим, Верховний Суд України засвідчив, що повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні є належним і достатнім доказом переходу прав вимоги від попереднього (первісного) кредитора до нового кредитора.

Водночас, стаття 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що «Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом».

Слід також зазначити, що покликаючись на ст. 517 ЦК України, ПАТ «Дельта Банк» не згадує ст. 518 ЦК України, в якій обумовлено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

З наведеного вбачається, що навіть якщо припустити, що якихось документів ПАТ «Дельта Банк» не вистачало для зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Банк має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Більше того, згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відтак, повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні за своєю правовою природою є правочином, який породжує відповідні правові наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 13 липня 2016 року у справі № 910/25488/15 за позовом Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» за участі у справі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України; третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; за участі у справі прокуратури міста Києва, про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним. У даній постанові суд касаційної інстанції констатував: «Оскільки закон не вимагає додавати додаткові документи до заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, а судом попередньої інстанції перевірена та підтверджена відповідність спірного правочину умовам ст. 601 ЦК України, Вищий господарський суд України відхиляє доводи заявників касаційної скарги про порушення судом ст. ст. 512, 517 Цивільного кодексу України»; - постанові Вищого господарського суду України від 11 липня 2016 року у справі № 910/25485/15 за позовом Державної іпотечної установи до Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", за участі у справі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України; третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; за участі у справі прокуратури міста Києва, про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним. У даній постанові суд касаційної інстанції констатував: «Колегія суддів визнає не обгрунтованими посилання позивача та відповідача-2 на ненастання строку виконання зобов'язання за договором банківського вкладу (депозиту) № 003-09508-06514 від 06.05.2014р. з причин ненадання відповідачем-1 до Банку доказів відступлення права вимоги (копії договору від 03.08.2014р.), оскільки, по-перше, норми статей 512-518 Цивільного кодексу України не зобов'язують нового кредитора надавати боржнику договір про відступлення права вимоги від 03.08.2014р., а відповідно до ч.2 статті 14 цього Кодексу Товариство не може бути примушене до вчинення цих дій.

По-друге, з огляду на вчинення Товариством повідомлення про уступку права вимоги лише 20.02.2015р., Банк в період з серпня 2014 р. по лютий 2015р. вправі був виконувати зобов'язання зі сплати відсотків на користь первісного кредитора (вкладника). Наведене випливає з положень ч.2 статті 516 Цивільного кодексу України, відповідно до яких у разі якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того позивач, посилаючись в обґрунтування своїх заперечень на приписи ч.2 статті 517 Цивільного кодексу України, помилково ототожнює врегульоване цією нормою право боржника не виконувати свого обов'язку новому кредиторові, яке обумовлено ненаданням боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, та факт ненастання строку виконання зобов'язання.

Водночас відповідно до ч.2 статті 603 Цивільного кодексу України у разі заміни кредитора зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент одержання боржником письмового повідомлення про заміну кредитора, і строк вимоги настав до його одержання або цей строк не встановлений чи визначений моментом пред'явлення вимоги.

Як зазначає Банк у відзиві на апеляційну скаргу, строк виконання ним зобов'язання за Договором банківського вкладу міг настати не раніше 26.03.2015р., тобто в момент фактичного одночасного одержання Банком повідомлення Товариства про заміну кредитора від 20.02.2015р. та його заяви від 20.02.2015р. про дострокове відкликання частини вкладу, надісланих одним цінним листом. Однак ці твердження Банку жодним чином не впливають на правомірність проведення спірного зарахування станом на 27.02.2015 р., чим спростовується його посилання на ненастання строку вимоги до одержання боржником повідомлення про заміну кредитора, оскільки за змістом приписів ч.2 статті 603 Цивільного кодексу України, настання строку вимоги до чи безпосередньо в момент отримання боржником (Банком) письмового повідомлення про заміну кредитора допускає можливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за спірним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07 червня 2016 року у справі № 910/28919/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс"; третя особа 1 державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", третя особа 2 - товариство з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар"; третя особа 3 - ОСОБА_7 про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог; у постанові Вищого господарського суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 910/25487/15 за позовом Державної іпотечної установи до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", за участі у справі третьої особи на стороні відповідача 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_12, за участі у справі Прокуратури міста Києва, про визнання недійсним зарахування зустрічних однорідних вимог; у постанові Вищого господарського суду України від 27 вересня 2016 року у справі №910/29598/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний Банк України» до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» за участі у справі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар»; третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: ОСОБА_12 про визнання недійсним одностороннього правочину;у постанові Вищого господарського суду України від 10 жовтня 2016 року у справі № 910/29456/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача 1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; 2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар»; 3. ОСОБА_13; 4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестком» про визнання недійсним односторонього правочину; у постанові Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2016 року у справі №910/25490/15 за позовом Державної іпотечної установи до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"; за участі у справі третьої особи на стороні відповідача 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком», за участі у справі третьої особи на стороні відповідача 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участі у справі Прокуратури міста Києва, про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним.

Щодо постанови правління НБУ №692 БТ від 30.10.2014 року.

ПАТ «Дельта Банк» у відзиві наголошує, що правлінням Національного банку України 30 жовтня 2014 року прийнято постанову №692 БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», у відповідності до якої погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями Банку, слід приймати тільки в грошовій формі.

Однак, по-перше: вказана постанова правління НБУ не забороняє проведення операцій зарахування зустрічних однорідних вимог;

По-друге, постанова має гриф «БТ» (банківська таємниця), і не була доведена до відома ТОВ «Танк Транс»;

По-третє: заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27 лютого 2015 року є одностороннім правочином, який не потребує додаткового схвалення (акцепту) чи погодження ПАТ "Дельта Банк";

По-четверте: згадана постанова правління НБУ не зареєстрована в Міністерстві юстиції України. Більше того, вона відсутня в загальнодоступних електронних інформаційно- правових системах (довідниках), про що зазначено вище у цій постанові.

Інші доводи апелянта, позивача та третьої особи до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів заслухала пояснення представників сторін, оглянула та дослідила всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору в їх сукупності, приходить до висновку, апеляційну скаргу задовольнити частково. Рішення Господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 скасувати частково і прийняти нове рішення. Позов задовольнити частково. Визнати недійсним односторонній правочин - заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» від 27.02.2015 року в частині припинення зобов'язань щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості в сумі 91681,08 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Щодо судового збору слід зазначити наступне.

За подання позовної заяви позивачем було сплачено 1218 грн. судового збору, однак, в процесі розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку, позов задоволити частково.

За подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2016 р. Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було сплачено 1515,80 грн. судового збору, а за подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 р. - 1653,60 грн. судового збору.

З огляду на викладене судовий збір слід стягнути в сумі 3778,40 грн. судового збору.

Також слід зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року п. 3 резолютивної частини ухвали зобов'язано апелянта/відповідача (ТзОВ «Танк Транс») подати суду: докази доплати судового збору в сумі 244,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду; довідку Управління Державної казначейської служби України у Личаківському районі м. Львова про зарахування судового збору в сумі 244,20 грн. на рахунок отримувача 2006 у ГУДКУ у Львівській області, МФО 825014, , код класифікації доходів бюджету: 22030101 (том ІІ, а. с. 208-209).

Станом на час прийняття постанови по справі № 914/133/16 скаржником не було доплачено судового збору в сумі 244,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку достягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (81500, Львівська обл., м. Городок, вул. Івасюка, 2Г, ідентифікаційний код 32115067) на користь Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі міста Львова, , р/р 2006 у ГУДКСУ у Львівській області, МФО 825014) судовий збір в сумі 244,20 грн. за подання апеляційної скарги.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку в сумі 880,00 грн. покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 22, 32 - 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі № 914/133/16 - скасувати частково і прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

4. Визнати недійсним односторонній правочин - заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» від 27.02.2015 року в частині припинення зобов'язань щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості в сумі 91681,08 грн.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс", Львівська область, м. Городок, вул.Івасюка, 2Г (ідентифікаційний код 32115067) на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м.Київ, вул.Щорса, 36-Б (ідентифікаційний код 34047020) 3778,40 грн. судового збору.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Достягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (81500, Львівська обл., м. Городок, вул. Івасюка, 2Г, ідентифікаційний код 32115067) на користь Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі міста Львова, , р/р 2006 у ГУДКСУ у Львівській області, МФО 825014) судовий збір в сумі 244,20 грн. за подання апеляційної скарги.

8. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м.Київ, вул.Щорса, 36-Б (ідентифікаційний код 34047020) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (81500, Львівська обл., м. Городок, вул. Івасюка, 2Г, ідентифікаційний код 32115067) 880,00 грн. судового збору за перегляд рішення суду в апеляційній інстанції.

9. Місцевому господарському суду видати накази.

10. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

11. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

26.06.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 03.07.2017 р.