КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Справа№ 910/2607/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Чорної Л.В.

Майданевича А.Г.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Мостовик О.С. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017

у справі №910/2607/17 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про відшкодування страхового відшкодування в порядку регресу 49 490,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі, позивач або ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі, відповідач або ТДВ «СК «Альфа-Гарант») про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 49 490,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення норм законодавства України та договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності не виплатив страхове відшкодування, у зв'язку із завданням шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну власника автотранспортного засобу «Mercedes», державний номер НОМЕР_1, водієм транспортного засобу марки «Mitsubushi», НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність власника якого застрахована відповідачем відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ №0582672, та право вимоги за якою перейшло до позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 у справі №910/2607/17 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 49 490 (сорок дев'ять тисяч чотириста дев'яносто) грн. 00 коп. - суму майнової шкоди, 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 у справі №910/2607/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ні водій транспортного засобу «Mercedes», державний номер НОМЕР_1, ні водій транспортного засобу марки «Mitsubushi», НОМЕР_2 не інформували ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 08.12.2014, а заяву про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, передбаченому статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України «Про страхування», було отримано від позивача лише 12.12.2016. Відтак, на думку апелянта, претензія про виплату страхового відшкодування була подана у термін, що перевищує один рік з дати настання ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 21.06.2017.

У судове засідання, призначене на 21.06.2017, представник позивач не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Оскільки у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на те, що його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 04.03.2014 між ОСОБА_3 (далі, страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі, страховик, позивач) укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №75/14-Т/Ц1 (далі, Договір), за умовами якого застраховано транспортний засіб марки «Mercedes», державний номер НОМЕР_1 (далі, застрахований транспортний засіб).

Відповідно до Договору добровільного страхування страховик повинен відшкодовувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме: пошкодження, втрата або знищення транспортного засобу або додаткового обладнання внаслідок ДТП - дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу.

Згідно пункту 16 Договору строк його дії встановлений по 08.03.2015.

08.12.2014 на вул. П.Тичини в м. Києві сталося ДТП, в результаті якого зіткнулися транспортний засіб марки «Mercedes», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та транспортний засіб марки «Mitsubushi», НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, у результаті чого застрахованому транспортному засобу завдано пошкодження.

Вказана ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_5 вимог пункту 18.1. Правил дорожнього руху України, що підтверджується, зокрема, постановою про закриття кримінального провадження від 17.01.2015 (том 1, а.с. 37-38) та довідкою Дніпровського районного управління головного управління МВС України в м. Києві (том 1, а.с. 39).

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Так, відповідно до Страхового акту №74/14-Т/Ц1-2-1 від 08.01.2015 вартість матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу склала 91 967,24 грн.

Згідно зі Страховим актом №74/14-Т/Ц1-2-2 від 28.01.2015 вартість матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу склала 24 025,91 грн. (копія страхового акту в матеріалах справи).

Загальна вартість матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу, склала 115 993,15 грн.

У зв'язку зі зверненням страхувальника до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування, позивачем було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком, про що складено відповідний страховий акт, видано наказ на здійснення виплати страхового відшкодування страхувальникові у розмірі 91 967,24 грн.

Виплата ОСОБА_3 страхового відшкодування в розмірі 91 967,24 грн. підтверджується платіжним дорученням №1234 від 13.01.2015 на суму 91 967,24 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mitsubushi», НОМЕР_2, була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ 0582672 з встановленим розміром страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн 00 коп., франшизи - 510 грн. 00 коп.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак, у відповідь на претензію відповідач направив позивачу лист (том 1, а.с. 43-44), у якому відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме, у зв'язку з неподанням заяви про страхове відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілого впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Так, позивач на підставі норм статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором №75/14-Т/Ц1 від 04.03.2014, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У даному випадку виникли відносини суброгації, а саме перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. При суброгації нове зобов'язання із відшкодування збитків не виникає, - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Отже, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mitsubushi», НОМЕР_2, була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ 0582672, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП водієм транспортного засобу «Mitsubushi», НОМЕР_2, власнику транспортного засобу «Mercedes», АА5875КЕ, покладається на відповідача (в межах страхової суми та за вирахуванням франшизи за Полісом АІ 0582672).

З огляду на зазначене, оскільки судом встановлено, що страховик (позивач) виконав своє грошове зобов'язання та сплатив страхове відшкодування в розмірі 91 967,24 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1234 від 13.01.2015 на суму 91 967,24 грн., а відповідно до Полісу АІ №0582672 ліміт відповідальності відповідача за шкоду, завдану майну, становить 50 000,00 грн. при франшизі 510,00 грн., позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 49 490,00 грн. нормативно та документально доведені, а тому обґрунтовано задоволені судом першої інстанції (50 000,00 грн. ліміт відповідальності за шкоду по майну - 510,00 грн. франшиза = 49 490,00 грн.).

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що претензія про виплату страхового відшкодування була пред'явлена позивачем відповідачу у термін, що перевищує один рік з дати настання ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування згідно підпункту 37.1.4. пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Однак, наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 15.04.2015 у справі №910/9494/14.

Водночас, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страхувальника за договором добровільного страхування (у даному випадку власника автотранспортного засобу «Mercedes», державний номер НОМЕР_1) звертатися до страховика винної у ДТП особи із відповідною заявою про страхове відшкодування у випадку, якщо таке відшкодування здійснюється страховиком потерпілої особи за договором добровільного страхування.

У свою чергу, оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові - позивачу, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки (у даному випадку, це відповідач), строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 зі справи №6-2471цс15).

З огляду на зазначене, посилання скаржника на пропуск позивачем встановлених законом строків для звернення до відповідача із вимогою про стягнення суми страхового відшкодування є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 у справі №910/2607/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 у справі №910/2607/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/2607/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Л.В. Чорна

А.Г. Майданевич