ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017р. Справа № 914/967/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Галамай О.З.

при секретарі судового засідання Хороз І.Б.

розглянув справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Буськ, Львівська область

до відповідача: Львівського національного аграрного університету, м. Дубляни, Львівська область

про стягнення 42 197,05 грн. основного боргу, 2 684,42 грн. - 3 % річних та 18 566,70 інфляційних втрат та 42 083,75 грн. - пені.

В судове засідання з'явились:

від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - представники, довіреність від 14.06.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

Представникам позивача в судовому засіданні роз'яснено права та обов'язки, передбачені статями 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про стягнення 42 197,05 грн. основного боргу, 2 684,42 грн. - 3 % річних, 18 566,70 інфляційних втрат та 42 083,75 грн. - пені.

Ухвалою суду від 19.05.2017р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 13.06.2017р.

Ухвалою суду від 13.06.2017 р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі.

Представники позивача в судовому засіданні 04.07.2017 р. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих в судовому засіданні. Також подали докази вручення акту звірки взаєморозрахунків відповідачу (з наступною реєстрацією через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації Господарського суду Львівської області (вх.№ 23562/17 від 04.07.2017р.).

Відповідач явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

За таких обставин суд вважає, що справа у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України може бути розглянута за відсутності відповідача, за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні 04.07.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

10 листопада 2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Продавець) та Львівським національним аграрним університетом (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу (далі - Договір), відповідно до умов якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця товар: вікна ПВХ, підвіконники та відливи, а Покупець зобов'язується прийняти та здійснити відповідно до накладних та специфікацій, що є невід'ємною частиною цього Договору, де міститься повна оплата на умовах цього Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.2. Договору загальна сума Договору визначається сумою усіх накладних на товарно-матеріальні цінності чи рахунків-фактур, які є невід'ємною частиною цього Договору і становить 42 197,05 грн. без ПДВ.

Сторонами було погоджено Специфікацію від 10.11.2014 р.

На виконання умов Договору позивач поставив та відповідач прийняв товар, що підтверджується видатковою накладною №79 від 14.11.2014 р. на загальну суму 42 197,05 грн.

Згідно п. 2.3. Договору Покупець зобов'язаний оплатити товар протягом 20-ти банківських днів з дня отримання товару від Продавця.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та стверджує позивач, відповідач свої зобов'язання щодо оплати за поставлений товар в терміни, передбачені Договором не виконав, заборгувавши позивачу 42 197,05 грн.

Відповідно до п. 4.1. та п. 4.3. Договору сторони несуть відповідальність за порушення умов Договору згідно з чинним законодавством України. У разі недотримання покупцем терміну оплати товару, вказаного у п. 2.3. цього Договору, продавець нараховує пеню, а покупець зобов'язаний оплатити в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент стягнення пені, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 4.5. Договору сторони домовились, що платіжні зобов'язання покупця перед продавцем виникають при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетних асигнувань), а розрахунок проводиться після фактичного виділення коштів Головним управлінням Державного казначейства України у Львівській області.

13.02.2017 р. позивач надіслав відповідачу претензію №13/02/17 з вимогою сплатити заборгованість згідно Договору, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивачем відповідно до п.4.3. Договору за прострочення оплати товару нараховано відповідачу пеню в розмірі 42 083,75 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Крім того, відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано відповідачу 18 566,70 грн. інфляційних втрат та 2 684,42 грн. - 3 % річних, які просить стягнути з відповідача.

Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, 10 листопада 2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Продавець) та Львівським національним аграрним університетом (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу (далі - Договір), відповідно до умов якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця товар: вікна ПВХ, підвіконники та відливи, а Покупець зобов'язується прийняти та здійснити відповідно до накладних та специфікацій, що є невід'ємною частиною цього Договору, де міститься повна оплата на умовах цього Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.2. Договору загальна сума Договору визначається сумою усіх накладних на товарно-матеріальні цінності чи рахунків-фактур, які є невід'ємною частиною цього Договору і становить 42 197,05 грн. без ПДВ.

Сторонами було погоджено Специфікацію від 10.11.2014 р.

На виконання умов Договору позивач поставив та відповідач прийняв товар, що підтверджується видатковою накладною №79 від 14.11.2014 р. на загальну суму 42 197,05 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п. 2.3. Договору Покупець зобов'язаний оплатити товар протягом 20-ти банківських днів з дня отримання товару від Продавця.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та стверджує позивач, відповідач свої зобов'язання щодо оплати за поставлений товар в терміни, передбачені Договором не виконав, заборгувавши позивачу 42 197,05 грн.

13.02.2017 р. позивач надіслав відповідачу претензію №13/02/17 з вимогою сплатити заборгованість згідно Договору, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

З огляду на викладене та беручи до уваги те, що відповідач доказів оплати боргу суду не представив (в матеріалах справи відсутні докази протилежного), на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення заборгованість в розмірі 42 197,05 грн.

Положенням ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1. та п. 4.3. Договору сторони несуть відповідальність за порушення умов Договору згідно з чинним законодавством України. У разі недотримання покупцем терміну оплати товару, вказаного у п. 2.3. цього Договору, продавець нараховує пеню, а покупець зобов'язаний оплатити в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент стягнення пені, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи порушення Покупцем термінів оплати за отриманий товар, позивачем відповідно до п.4.3. Договору нараховано відповідачу за період з 01.01.2015 р. по 13.02.2017 р. пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від загальної суми заборгованості за кожен день такого прострочення, яка становить 42 083,75 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Перевіривши правильність проведеного розрахунку пені, суд зазначає, що такий Позивачем проведено невірно, оскільки ним не враховано положень статті 232 Господарського кодексу України.

Здійснивши перерахунок пені, яку належить стягнути з Відповідача на користь Позивача за порушення порядку та строку оплати поставленого за Договором товару суд встановив, що сума пені за порушення порядку і строку оплати поставленого за Договором товару становить 7 877,55 грн. (розрахунки додаються до матеріалів справи), яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 34 206,20 грн. слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За несвоєчасне виконання договірних зобов'язань позивачем, враховуючи положення статті 625 Цивільного кодексу України, нараховано відповідачу 18 566,70 грн. інфляційних втрат та 2 684,42 грн. - 3 % річних.

Перевіривши правильність проведеного розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов до висновку, що такі нараховані позивачем правомірно та підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 18 566,70 грн. інфляційних втрат та 2 684,42 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст. 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на викладене, беручи до уваги норми чинного законодавства щодо сплати/стягнення судового збору, враховуючи те, що спір був доведений до суду з вини відповідача, суд дійшов до висновку, що судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Керуючись статтями 3, 4, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського аграрного національного університету (80381, Львівська область, Жлвківський район, м. Дубляни, вулиця Володимира Великого, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи: 00493735) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) - 42 197,05 грн. - основного боргу, 7 877,55 грн. - пені, 2 684,42 грн. - трьох відсотків річних, 18 566,70- інфляційних втрат та 1 600,00 грн. - судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Наказ видати у відповідності до статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 06.07.2017р.

Суддя Галамай О. З.