КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа№ 910/22889/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Скрипки І.М.

Власова Ю.Л.

при секретарі судового засідання Кравченко Х.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Паньшин С.С. - за довіреністю;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА" на рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2017 (дата підписання 13.02.2017)

у справі № 910/22889/16 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА"

до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Комунального підприємства "Київський метрополітен"

про визнання недійсним пункту договору про передачу майна

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДА" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та до Комунального підприємства "Київський метрополітен" про визнання недійсним пункту 9.1. договору № 518 від 20.07.2012 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22889/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДА" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22889/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Також, скаржник просить суд поновити пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДА" строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА" на рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22889/16 до провадження, розгляд справи призначено на 27.04.2017.

27.04.2017 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Корсакової Г.В. на лікарняному, судове засідання, призначене на 27.04.2017, не відбулося.

У зв'язку з виходом головуючого судді Корсакової Г.В. з лікарняного, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 розгляд справи №910/22889/16 призначено на 08.06.2017.

В судовому засіданні 08.06.2017 представники відповідачів подали суду клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 продовжено строк розгляду спору у справі № 910/22889/16 на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 19.06.2017.

13.06.2017 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу.

19.06.2017 через канцелярію суду від відповідача 2 надійшли додаткові документи.

В судовому засіданні 19.06.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 22.06.2017.

В судове засіданні 22.06.2017 представники відповідачів не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників відповідачів, явка яких обов'язковою в судове засідання не визнавалась.

В судовому засіданні 22.06.2017 представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.07.2012 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської Ради (КМДА) (в подальшому перейменовано на Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як орендодавцем, Товариством з обмеженою відповідальністю "ДА", як орендарем та Комунальним підприємством "Київський метрополітен" було укладено Договір про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду №518 згідно з умовами якого орендодавець, на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 03.07.2012 № 122 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (далі - об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: м. Київ, станція метро "Нивки" (східний вестибюль № 1), Б/Н, для торгівлі непродовольчими товарами (п.1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору об'єктом оренди є: частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), загальною площею 115,5 кв.м та зазначена в викопіюванні з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору, далі "Об'єкт оренди".

Об'єкт оренди фактично було передано в оренду за актом приймання - передачі нерухомого майна від 20.07.2012.

Відповідно до п. 9.1. Договору оренди цей Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 05.05.2012 року по 03.05.2015 року. У разі, якщо законом передбачене нотаріальне посвідчення і державна реєстрація, цей Договір є укладеним з моменту державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що частина перша пункту 9.1 Договору не відповідає вимогам закону, а тому п. 9.1 договору в цій частині має бути визнаний судом недійсним, оскільки на час укладення договору спірний пункт суперечив ч. 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін, а позивач, як він вказує, не пропонував орендодавцю менший термін договору, ніж п'ять років.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору припинився 03.05.2015, що підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 05.11.2015 у справі № 910/26000/15, що залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2016.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову, проте за мотивами, викладеними в мотивувальній частині даної постанови.

Частинами 1 - 6 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Наведена норма Цивільного кодексу України не містить застережень щодо неможливості визнання недійсним правочину або окремих його частин в разі закінчення строку (терміну) дії договору.

Судова колегія проаналізувавши умови Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що спірне майно відноситься до комунальної власності, відносини щодо його оренди регулюються, в тому числі, і Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до п.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" ( в редакції чинній на дату укладення договору) встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як встановлено судовою колегією договір оренди №518 від 20.07.2012 був укладений в новій редакції на підставі угоди від 20.07.2012 № 4 про внесення змін до договору оренди від 05.05.2009 № 378 - Упр (ДВ)-09 (далі Угода) в зв'язку із продовженням терміну дії договору оренди від 05.05.2009 № 378 - Упр (ДВ)-09, укладеного між КП «Київський метрополітен» та TOB «ДА».

Відповідно до вказаної угоди сторони в особі обох відповідачів та позивача у цій справі, з метою приведення договору у відповідність до вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дійшли згоди викласти договір оренди від 05.05.2009 № 378 - Упр (ДВ)-09 в новій редакції та присвоїти йому новий номер. Крім того, продовження договору оренди від 05.05.2009 № 378 - Упр (ДВ)-09 здійснювалось на підставі листа TOB «ДА» від 17.05.2012 вх. № 13983 з проханням продовжити оренду зазначеного об'єкту терміном на 2 роки 364 дні, яке було погоджено постійною комісією Київради з питань власності згідно протоколу від 03.07.2012 № 122.

Наведеним спростовуються доводи позивача про те, що він не пропонував менший термін договору, ніж п'ять років.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що оспорюваний п. 9.1. договору оренди №518 від 20.07.2012 не суперечить приписам чинного на дату укладення договору законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 2 у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності.

У відповідності до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Судова колегія зазначає, що уклавши 20.07.2012 договір оренди № 518, який містить оспорюваний п. 9.1. щодо терміну дії договору, позивач міг або повинен був знати про порушення свого права, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" 1759-VI від 15.12.2009, яким було доповнено ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" реченням щодо п'ятирічного терміну договорів оренди, набрав чинності 30.12.2009.

Проте, позовна заява була подана до господарського суду міста Києва лише 13.12.2016, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення з позовом у цій справі.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

З огляду на зазначене, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду не порушений, позов задоволенню не підлягає з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, оскільки резолютивна частина оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні позову є правильною, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22889/16 та задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА" .

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА" на рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22889/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22889/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/22889/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді І.М. Скрипка

Ю.Л. Власов