ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 Справа № 917/642/17

за позовом Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3, Полтавська область, м.Горишні Плавні, вул.Конституції, 26, ідент. код 24825159

до публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м.Полтава, вул.Старий поділ, 5 в особі Комсомольської філії Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м.Горішні Плавні, вул.Портова, 25, ідент. код 25717130

про визнання незаконними та недійсними рахунки за активну електричну енергію на суму 322148,03 грн.

Суддя Іванко Лідія Андріївна

Представники сторін:

від позивача: не з"явились

від відповідача: ОСОБА_1, дов.№ 10-74/1934 від 15.02.2017 року

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглядається позовна заява комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 до публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Комсомольської філії Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про визнання незаконними та недійсними рахунки № А218 від 15.03.2017 року, № А218 від 15.04.2017 року за активну електричну енергію згідно договору № 218 від 30.10.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що виставлені ПАТ «Полтаваобленерго» рахунки № А218 від 15.03.2017 року, № А218 від 15.04.2017 року за активну електричну енергію не відповідають умовам договору № 218 від 30.10.2008 року та нормативним актам України у сфері енергетики.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.05.2017 року порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 25.05.2017 року.

Через канцелярію суду 25.05.2017 року позивач надав суду уточнення позовних вимог, які залучені судом в матеріали справи (вх. № 6664 від 25.05.2017 року).

25.05.2017 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив, в якому він проти позову заперечує, та додаткові пояснення (вх. № 6665 та 6685 відповідно).

В судовому засіданні представник позивача подав суду заяву про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві вчиняти дії по припиненню постачання електричної енергії на об"єкти позивача до винесення рішення по справі.

Розглянувши дану заяву, дослідивши матеріали справи, а також враховуючи те, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів особи, господарський суд 25.05.2017 року виніс ухвалу про задоволення заяви позивача про забезпечення позову. Розгляд справи відкладено.

29.05.2017 року позивачем подано заяву про залишення позовної заяви КЖЕП №3 до ПАТ "Полтаваобленерго" без розгляду та повернення судового збору.

15.06.2017 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, яка судом залишена без розгляду, оскільки її було заявлено після початку розгляду справи господарським судом по суті, та залучена до матеріалів справи.

При цьому, судом враховано, що заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Представник позивача в судове засідання 29.06.2017 року не з"явився, про причини неявки суд не проінформував, хоча належним чином був повідомлений про дату, час, місце розгляду справи (підтверджується розпискою в поштовому повідомленні (додається).

Представник відповідача проти позову заперечував за обґрунтуванням, наведеним у відзиві.

Обставин, які б перешкоджали розглянути спір у даному судовому засіданні, судом не виявлено, суд надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, тому суд приймає рішення по суті позовних вимог в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд, встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30.10.2008 року між Комсомольською філією ПАТ «Полтаваобленерго» (в подальшому ПАТ «Полтаваобленерго»- Відповідач) та Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством № 3 укладено Договір № 218 про постачання електричної енергії, згідно з яким відповідач зобов'язався постачати електричну енергію, яка споживається населенням житлових будинків, а позивач - прийняти та оплатити вартість спожитої електричної енергії.

Додатковою угодою від 01.04.2015 року до вище вказаного Договору внесено зміни, та введено в дію Додаток № 13 «ПОРЯДОК використання зонного обліку електроенергії (двозонні тарифи, диференційовані за періодами часу)». Відповідно зазначеного Порядку встановлені такі тарифні коефіцієнти: нічний - 0,5; денний -1,0.

В структурі тарифу на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій відповідно п.1 рішення виконавчого комітету Комсомольської міської ради № 697 від 15.12.2015 року вартість електроенергії, яка витрачається для освітлення місць загального користування та енергопостачання ліфтів, вирішено вважати середньо-розрахунковою, а фактично враховувати її за показниками будинкових приладів обліку.

Згідно умов даного Договору, відповідач на підставі акту звірки фактично спожитої електроенергії оформляє рахунок, в якому спожита електроенергія розділена на :

Основний, 2 клас, Без часової зони (власні потреби КЖЕП №3);

Технічні цілі міські, День (коефіцієнт денний - 1,0.) - згідно будинкових приладів обліку);

Технічні цілі міські, День (коефіцієнт нічний - 0,5.) - згідно будинкових приладів обліку).

Позивач вказує, що листом від 14.03.2017 року № 13-10-05/563 ПАТ «Полтаваобленерго» повідомило його, що розрахунок за використану електричну енергію з дати останнього звіту та наступні розрахунки згідно Договору будуть виконуватися відповідно до п.1 Постанови НКРЕ від 20.12.2001 p. № 1241, посилаючись на лист НКРЕКП від 26.10.2016 р. № 11357/17.2/7-16.

З врахуванням вказаного, за твердженням позивача, відповідачем було виставлено рахунок за березень 2017р. № А218 від 15.03.2017 року на суму 128943,43 грн. та за квітень 2017 року № А218 від 15.04.2017 р. на суму 193204,6 грн., в яких на електроенергію, що була витрачена в багатоквартирних будинках КЖЕП №3 для живлення ліфтів та освітлення дворів, східців і номерних знаків, сформовані тарифи диференційовані за періодами часу, виходячи із рівня роздрібного тарифу на електричну енергію споживачу 2-го класу напруги з розрахунку 1,9060 грн/кВт*г без ПДВ ( за березень), 1,8224 грн/кВт*г без ПДВ (за квітень) та тарифних коефіцієнтів : нічний - 0,35; денний -1,8.

Позивач вважає, що виставлені ПАТ «Полтаваобленерго» рахунки є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому звернувся до суду з вимогами про визнання їх незаконними та недійсними.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на те, що нарахування ним здійснені відповідно до вимог чинного законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Норми статті 16 Цивільного Кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондується зі ст. 20 Господарського кодексу України, якою, зокрема встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Під способом захисту цивільних прав розуміється - припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України) пов'язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Так, зокрема, цей позов може подаватися у випадках, коли іншою особою чиняться перешкоди у здійснення власником повноважень користування та розпорядження належним йому майном (негаторний позов - ст. 391 ЦК); у разі неправомірного використання об'єкта права інтелектуальної власності (ст. ст. 424, 432 ЦК) тощо.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Як зазначено вище, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

В постанові Верховного Суду України від 30.09.2008 у справі № 42/388 зазначено, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобовязання утриматись від їх вчинення.

У даній справі позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу, оскільки рахунки №А218 від 15.03.2017 року, №А218 від 15.04.2017 року не є самостійним правочином, а є документом, який за умовами договору фіксує дані для оплати, що в свою чергу зумовлює відмову в задоволенні даного позову.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2.Скасувати заходи до забезпечення позову, встановлені ухвалою господарського суду від 25.05.2017 року (п.2).

Повне рішення складено 03.07.2017 року

СУДДЯ Л.А. Іванко