ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року Справа № 922/3614/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коробенка Г.П.- головуючого (доповідача),
Кравчука Г.А., Рогач Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017
у справі№ 922/3614/16 Господарського суду Харківської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення коштів,
за участю представників:

позивача: не з'явилися;

відповідача: не з'явилися;

ВСТАНОВИВ:

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 заявлено позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 33000,000 грн. заборгованості з оплати вартості вантажного перевезення, 290,22 грн. 3% річних, 2156,25 грн. втрат від інфляції та 281,21 грн. пені, що виникли внаслідок порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами договору від 16.08.2016 №16/08-001 транспортно-експедиторського обслуговування.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.12.2016 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017, позов задоволено, позаяк встановлено факт надання позивачем і отримання відповідачем послуг з перевезення вантажу за договором №16/08-001 та факт несплати останнім їх повної вартості.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати та скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скаржник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, позаяк зміна колегії суддів, якою прийнято оскаржувану постанову, відбулась за день до її винесення і розгляд справи в порушення п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" та п.3 ч.4 ст.47 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" не почався заново. Вважає, що поза увагою судів залишено те, що скановані копії договору №16/08-001 та договору-заявки № 16.08-01 від 16.08.2016 транспортно-експедиційних послуг не є допустимими доказами у справі, позаяк судами не встановлено чи використовувався сторонами електронний цифровий підпис, а у міжнародній товарно-транспортній накладній не міститься реквізитів відповідача.

У відзиві на касаційну скаргу представник позивача просить оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваних судових актів, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 16.08.2016 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (перевізник) шляхом обміну електронними листами було укладено договір № 16/08-001 транспортно-експедиторського обслуговування (далі - договір), в якому сторони погодили загальні умови перевезення вантажів та права і обов'язки сторін.

Відповідно до п. 2.2 договору кожне перевезення оформлюється шляхом узгодження заявки на перевезення вантажу, яка є невід'ємною частиною цього договору з наступним підписанням акта приймання-передачі виконаних робіт і виставленням рахунку на оплату. Заявка на перевезення вантажу може передаватися та підписуватися шляхом факсимільного та електронного зв'язку.

Згідно пункту 4.1 договору вартість та порядок оплати кожного конкретного перевезення і транспортно-експедиційного обслуговування встановлюється за домовленістю між експедитором та перевізником та фіксується у заявці.

Згідно п. 4.4 договору робота вважається виконаною, якщо вантаж доставлено в місце призначення, що має бути підтверджено оригіналом товарно-транспортної накладної ТТН та інших документів, зазначених у заявці, та якщо сторони не мають взаємних претензій, що підтверджується актом виконаних робіт.

У п. 5.3 договору сторони визначили, що у випадку прострочення оплати вартості наданих послуг експедитору нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час невиконання грошового зобов'язання, від суми, що підлягає оплаті, за кожен день прострочення.

16.08.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір-заявку № 16.08-01, за яким позивач зобов'язався виконати перевезення вантажу автомобільним транспортом за замовленням відповідача у міжнародному сполученні з м. Харкова (Україна) до м. Омськ (Росія) з сумою фрахту 33000,00 грн., які відповідно до умов оплати експедитор повинен сплатити на вказаний перевізником картковий рахунок протягом 2-3 днів після розвантаження.

Судом встановлено і те, що перевезення було виконано позивачем належним чином, вантаж передано в м. Омськ належному одержувачу 30.08.2016 року, що засвідчено печаткою та підписом відповідальної особи в графі 24 міжнародної вантажної накладної CMR А № 032827.

Укладення договору транспортного експедирування визначено статтею 929 ЦК України, відповідно до якої за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами (ч.3 ст. 929 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж: до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Таким чином, законодавець розмежував в окремі інститути послуг "перевезення" та "транспортне експедирування" та визначив, що за договором перевезення у перевізника виникає обов'язок доставити вантаж у пункт призначення одержувачеві, а у експедитора за договором транспортного експедирування виконати особисто експедиційні послуги, пов'язані з перевезенням вантажу, або організувати їх виконання.

Організація безпосередньо самих перевезень вантажів за договором транспортного експедирування регулюється нормативно-правовими актами України перевезення вантажів, зокрема: ст. 306 ГК України, ст. 908, 909 ЦК України, Законом України "Про автомобільний транспорт" , Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" та самою Конвенцією, Законом України "Про транспортно - експедиторську діяльність" та Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.

Судами встановлено, що на підтвердження надання послуг перевезення вантажу позивачем надано до суду міжнародну товаротранспортну накладну CMR А №032827, з якої вбачається, що перевезення відбувалось у відповідності до умов, визначених у договорі-заявці № 16.08-01 від 16.08.2016 року, а саме: відправником вантажу є ПАТ"Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного"; місце завантаження: м. Харків, вул. Гуданова, 18; одержувач - TOB "Омсктехуглерод"; місце розвантаження - м. Омськ, вул. 3-я Молодіжна, 6.

Згідно графи № 16 та 23 міжнародної товарно-транспортної накладної CMR А № 032827 перевізником є Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 з використанням транспортного засобу: НОМЕР_1.

Передання вантажу належному одержувачу засвідчено печаткою та підписом відповідальної особи в графі 24 міжнародної вантажної накладної.

Отже, суди підставно визначились, що в даному випадку, відбулась передача вантажу уповноваженій особі вантажоодержувача за договором, без застережень, відтак перевезення вважається закінченим.

З огляду на встановлені обставини, визнається обґрунтованим висновок судів, що відповідач має сплатити позивачеві обумовлену вартість належним чином здійсненого останнім перевезення вантажу автомобільним транспортом, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити річні та інфляційні, а також пеню, нарахування якої погоджено сторонами в п.5.3 укладеного, шляхом обміну електронними листами, договору.

Посилання касаційної скарги щодо неналежності доказової бази у справі, не можуть стати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, позаяк по-перше, судами встановлено, що між сторонами був укладений договір 16/08-001 транспортно-експедиторського обслуговування, по-друге, судами встановлено належне виконання позивачем своїх обов'язків з перевезення і не належне з боку відповідача щодо оплати вартості перевезення, по-третє, за приписами ч.2 ст. 1117 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Доводи щодо відсутності електронного підпису спірного договору визнаються колегією суддів неспроможними, позаяк ст.6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначає, що електронний підпис може використовуватися для ідентифікації автора електронного документа. Тобто його використання сторонами не є обов'язковим, а відтак встановлення факту наявності чи відсутності електронного підпису у договорі не є визначальним в даному спорі.

При цьому, касаційна інстанція зазначає, що ст. 102 ГПК України визначає, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження. З матеріалів апеляційного провадження вбачається, що доповідач по справі не змінювався, а заміна судді у складі колегії відбулась з дотриманням норм процесуального законодавства, зокрема, ст. 2-1 вказаного Кодексу. Зі змісту протоколу судового засідання від 14.03.2016 випливає, що права сторін, передбачені ст. ст. 20, 22 та порядок ведення судового засідання унормований ст. 74 ГПК України, апеляційним судом були дотримані.

Решта доводів касаційної скарги не спростовує встановленого судом, що за відсутності порушень чи неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права свідчить про відповідність оскаржуваних судових актів вимогам чинного законодавства, підстави для скасування яких відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі №922/3614/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Г.П. Коробенко

Судді: Г.А. Кравчук

Л.І. Рогач