КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2017 р. Справа№ 910/22129/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Власова Ю.Л.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Заленцов М.О. (дов. № 584 від 05.05.2017 р.);

від відповідача: Кирищук В.П. (дов. № 21 від 09.02.2017 р.); Семенюк М.І. - голова ЖБК;

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року

у справі № 910/22129/16 (суддя: Якименко М.М.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу "Харчовик - 4"

про стягнення 224 120,09 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу "Харчовик - 4" про стягнення 224 120,09 грн., з яких 166 580,94 грн. заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, 39 057,38 грн. інфляційних втрат, 7 494,66 грн. 3 % річних, 2 658,08 грн. пені та 8 329,04 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2017 р. у справі № 910/22129/16 в задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог (про стягнення 166 580,94 грн. - заборгованості). Крім того зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, також не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим що застосування такої міри відповідальності як стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційні втрати можлива лише при порушенні основного зобов'язання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 р. у справі № 910/22129/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до п.п. «Є» п. 2.2. договору абонент зобов'язаний при зміні реквізитів повідомити про це постачальника у 7-денний строк. Як вказує апелянт, за час дії договору відповідач жодного разу не повідомляв позивача про зміну своїх банківських реквізитів, а тому позивач не мав можливості виконати обов'язок по надсиланню дебетово-інформаційних повідомлень у зв'язку з невиконанням відповідачем кореспондуючого обов'язку щодо повідомлення своїх банківських реквізитів. Крім того зазначив, що судом не було враховано положення п. 3.7. Правил користування № 190, з якими був знайомий відповідач.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 910/22129/16.

15.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання, в якому останній повідомляє суд, що рішенням загальний зборів ПАТ «АК «Київводоканал» від 28.04.2017 р. було визначено змінити тип товариства з публічного на приватне, а також змінити найменування з публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал». До зазначеного клопотання доданого відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що вірним найменуванням позивача є приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал».

Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Згідно з п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за приписом статті 25 ГПК у разі, зокрема, реорганізації суб'єкта господарювання у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі його правонаступника. Господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Таким чином, вірним найменуванням позивача у даній справі є приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал».

22.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 р. у справі № 910/22129/16 без змін.

06.06.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли заперечення.

07.06.2017 р. в судовому засіданні представником відповідача були надані доповнення до заперечення.

19.06.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли додаткові заперечення.

При розгляді справи № 910/22129/16 в судових засіданнях оголошувались перерви.

В судовому засіданні 20.06.2017 року представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 20.06.2017 року представник відповідача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.02.2004 року між відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" (яке змінило своє найменування на приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал"; далі по тексту - позивач, постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом "Харчовик-4" (далі по тексту - абонент, ЖБК "Харчовик-4") укладено договір № 03718/4-04 на послуги водопостачання та водовідведення (далі по тексту - Договір, том 1, а.с. 10), відповідно до умов п. 1 якого за договором постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов'язується розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994р. №65 (надалі Правила).

Відповідно до п. 2.1. договору постачальник: забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874- 82 "Вода питна"; приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимих концентрацій шкідливих речовин.

Згідно з підпунктами а) д) пункту 2.2. Договору абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг Абонентом здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до цього договору; при зміні банківських та казначейських реквізитів повідомляє про це постачальника у семиденний термін.

Відповідно до п. 2.3. договору абонент в кінці кожного місяця направляє до постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією, відповідно з додатком № 1 даного договору, щодо об'єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення) за останній місяць, для проведення звірки розрахунків з постачальником та підписання відповідного акту.

Облік води, порядок розрахунків та вартість послуг визначено договором у розділі 3, та, зокрема, в пункті 3.1. договору, в якому зазначено, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником Постачальника спільно з представником Абонента. Для абонентів із стабільним об'ємом водоспоживання (або незначним коливанням), зняття показників може здійснюватись один раз на квартал.

Відповідно до п. 3.3. договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника та інших способів визначення об'ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності до п. 21.2. Правил користування системи водопостачання та водовідведення у містах

Відповідно до п.3.4. Договору абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує Абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи Абонента.

Відповідно до п. 7.1. договору цей договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2014 р. по 31.10.2016 р., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами про зняття показань з приладу обліку, підписаних представниками постачальника та абонента (том 1, а.с. 43-74), відомостями обліку споживання теплової енергії ЖБК «Харчовик-4» за адресою: м. Київ, пр.-т Ватутіна, 26 (том 1, а.с. 75-87) та розшифровками з рахунків абонента по споживанню води за період з 01.07.2014 р. по 31.10.2016 р. (том 1, а.с. 88-102).

Як зазначає позивач, відповідачем частково сплачено заборгованість за надані послуги за період з 01.07.2014 р. по 31.10.2016 р. у сумі 128 197,09 грн., внаслідок чого неоплаченою залишилась заборгованість у розмірі 166 580,94 грн. (з урахування перерахунків на суму 16 365,52 грн.)

Позивач звертався до відповідача з попередженням про термінову сплату заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, в якому вказано, що станом на 01.08.2016 р. заборгованість ЖБК «Харчовик-4» за раніше надані послуги з водопостачання та водовідведення становить 191 108,48 грн. Зазначене попередження отримано нарочно відповідачем 05.09.2016 р., проте залишено без відповіді та задоволення. (том 1, а.с. 240-241)

Спір у даній справі виник внаслідок наявної заборгованості відповідача за вказаним договором у сумі 166 580,94 грн. за послуги з водопостачання та водовідведення, 39 057,38 грн. інфляційних втрат, 7 494,66 грн. 3 % річних, 2 658,08 грн. пені та 8 329,04 грн. штрафу.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог (про стягнення 166 580,94 грн. - заборгованості), а саме позивачем не виконано вимоги п. 3.4. Договору, а тому в розумінні ст. 530 ЦК України момент виконання грошового зобов'язання відповідача перед позивачем не настав, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, також не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим що застосування такої міри відповідальності як стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційні втрати можлива лише при порушенні основного зобов'язання.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 5 статті 633 Цивільного кодексу України передбачено, що актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Укладений між позивачем та відповідачем Договір на послуги водопостачання та водовідведення відноситься до публічних договорів, оскільки його умови повністю відповідають положенням статті 633 ЦК України.

Оскільки предметом спірного договору є надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення відповідачу, то сторони, разом з умовами договору також зобов'язані виконувати і вимоги спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини особи, що надає послуги з водовідведення та особи, що користується послугами з водовідведення.

Тому, відповідно до частини 5 статті 633 ЦК України у вказаному договорі за згодою сторін були встановлені правила, обов'язкові для них при виконанні цього договору.

Так, в п. 1. вказаного договору зазначено, що постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов'язується розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994р. №65.

Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 1 липня 1994 року65, яким було затверджено правила користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, на момент вчинення спірних правовідносин втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року N 190, яким також було введено в дію правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод (п.1.1. правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р.)

Згідно з п. 3.1. Правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р., розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку.

Відповідно до п. 3.7. Правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р., розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Оскільки, обов'язок виконання сторонами вищевказаних нормативно-правових актів прямо передбачене укладеним договором, колегія суддів дійшла до висновку, що положення цих нормативно-правових є обов'язковими для виконання сторонами у справі.

Таким чином, на відповідача поширюється дія правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р., якими передбачено обов'язок споживачів сплачувати за спожиту питну воду та скид стічних вод щомісячно на основі показів засобів обліку.

Крім того, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про питну воду та питне водопостачання».

Відповідно до ст. 1 зазначеного закону питна вода - вода, призначена для споживання людиною (водопровідна, фасована, з бюветів, пунктів розливу, шахтних колодязів та каптажів джерел), для використання споживачами для задоволення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб, а також для виробництва продукції, що потребує її використання, склад якої за органолептичними, мікробіологічними, паразитологічними, хімічними, фізичними та радіаційними показниками відповідає гігієнічним вимогам. Питна вода не вважається харчовим продуктом в системі питного водопостачання та в пунктах відповідності якості питної води; водовідведення - діяльність із збирання, транспортування та очищення стічних вод за допомогою систем централізованого водовідведення або інших споруд відведення та/або очищення стічних вод.

Згідно з ст. 20 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» послуги з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення надаються споживачам підприємством питного водопостачання та/або централізованого водовідведення на підставі договору з об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення водовідведення на підставі укладених ними договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов'язані, окрім іншого, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Також, на зазначені правовідносини поширює свою дію Закон України "Про житлово-комунальні послуги", який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

У частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 р. у справі № 221/515/15-а та від 05.10.2016 р. у справі №753/2526/16-ц.

У судових засіданнях відповідач не заперечував надання належним чином позивачем послуг та відповідного фактичного користування ними відповідачем.

Аналізуючи вищевказане, колегія суддів дійшла до висновку, що у відповідача, який належним чином отримував послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2014 р. по 31.10.2016 р. та користувався ними, виник прямий обов'язок відповідно до вищезазначених норм Правил та законодавчих актів з оплати за фактичне користування наданими послугами у відповідний місяць, в якому послуги з водопостачання та водовідведення були надані та спожиті відповідачем.

Посилання відповідача на неотримання ним платіжних вимог-доручень на оплату і, як наслідок, відсутність у зв'язку з цим виникнення грошового зобов'язання, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки обсяг водопостачання, тарифи та строки оплати відомі відповідачу, про що свідчать наявні в справі акти про зняття показань з приладів обліку, підписані представником відповідача без заперечень.

Крім того, відповідачем було змінено свої банківські реквізити, про що зазначено останнім в письмових поясненнях від 06.06.2017 р.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач відповідно до підпункту д) п. 2.2. договору повідомив відповідача про зміну своїх банківських реквізитів, відсутня додаткова угода про зміну таких банківських реквізитів в договорі № 03718/4-04 від 13.02.2004 р., у зв'язку з чим у позивача було відсутня можливість фактичного надіслання дебетово-інформаційних повідомлень до банківської установи відповідача.

Як вже було встановлено, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем з наданих послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2014 р. по 31.10.2016 р. у сумі 166 580,94 грн., а саме за кодом абонента 4-1201 обліковується заборгованість за питну воду (для потреб холодного водопостачання) та відповідний об'єм стоків на загальну суму 131 117,65 грн., за кодом абонента 4-51201 обліковується заборгованість за питну воду (для потреб гарячого водопостачання) на суму 1 909,58 грн. та за стоки гарячої води - 33 553,70 грн.

Згідно пункту 5.1 Правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р., облік відпущеної питної води та прийнятих стоків здійснюється виробником і споживачами засобами вимірювальної техніки, які занесені до Державного реєстру або пройшли державну метрологічну атестацію.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879 було затверджено правила приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва. Правила розроблені відповідно до статей 1, 2, 35, 38, 39, 42, 44, 70, 95, 99, 110, 111 Водного кодексу України (із змінами і доповненнями); статей 1 - 3, 5, 16, 19, 24, 31 - 35, 39 - 41, 47, 51, 68 - 70 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (із змінами і доповненнями); статей 30, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (із змінами і доповненнями); статей 19, 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання"; пунктів 1, 5, 8 розділу 1, пункту 21 розділу 3, пунктів 33, 34 розділу 6 Основних напрямків державної політики України у галузі охорони довкілля, використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки, затверджених Постановою Верховної Ради України від 05.03.98 N 188/98-ВР; Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.99 N 465; Інструкції про встановлення та стягнення сплати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 N 37, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.04.2002 за N 402/6690 та за N 403/6691 відповідно; пунктів 1.2, 1.4, 2.3, розділів 3 - 5, 11 - 15 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 N 190, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2008 за N 936/15627.

Відповідно до п. 1.2. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, ці правила поширюються на організації, установи, підприємства усіх форм власності та фізичних осіб - підприємців, що скидають всі види стічних вод у міську систему каналізації (крім балансоутримувачів житлового фонду та об'єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб'єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження).

Згідно з п. 1.5. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, правила встановлюють вимоги до Абонентів, які скидають стічні води до міської каналізації, регламентують взаємні права та обов'язки Абонентів і Водоканалу, порядок визначення величини плати за скидання стічних вод у міську каналізацію, порядок контролю за виконанням цих Правил, відповідальність та засоби впливу за їх порушення.

Відповідно до п. 1.3. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, стічні води - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок діяльності Абонента (з урахуванням субабонентів) після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Абонента (з урахуванням субабонентів).

Отже, стічні води не розподіляються в залежності від їх походження (чи то стоки холодної води, чи то стоки гарячої води), відповідно вирішення спору у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості по стокам гарячої води в розмірі 35 463,29 грн., облік якої здійснювався за кодом № 4-51201, відповідає умовам договору (п. 3.3, 3.4).

Згідно з п. 3.13 Правил користування системами централізованого комунального водопо стачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мініс терства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008р., суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів, фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності.

В свою чергу, у частині третій вказаного пункту 3.13 Правил (№ 190 від 27.06.2008р.) зазначено, що обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що послуги на суму 35 463,29 грн., які рахуються за кодом абонента № 4-51201 щодо стоків гарячої води, надавались відповідачем на виконання умов договору № 03718/4-04.

Щодо послуги з за питну воду (для потреб гарячого водопостачання) на суму 1 909,58 грн., які обліковуються за кодом абонента 4-51201, колегія суддів зазначає наступне.

Під час розгляду справи № 52/526 за вимогами позивача щодо стягнення боргу по договору за минулий період, встановлено, що на балансі відповідача теплові пункти, з яких йому здійснюється постачання гарячої води, не перебувають, вони належать АЕК "Київенерго" (бойлерна № 52 що розташована за адресою пр-т Ватутіна 26-Б перебуває на балансі ПАТ "Київенерго").

У постанові Вищого господарського суду України у вказаній справі від 29.05.2012 р. зазначено, що договором № 03718/4-04 на послуги водопостачання та водовідведення, укладеним сторонами у даній справі від 13.02.2004 року не передбачено надання послуг щодо постачання та відведення питної води, що використовується на підігрів гарячої води (за даним договором не зареєстровано лічильник, який обліковує воду, що йде на підігрів). Інших договорів, які б регулювали відносини між сторонами позивач не надав, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2011р., постанова Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2012р. у вказаній справі залишені без змін Вищим господарським судом України постановою від 29.05.2012р., а в силу положень ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені під час розгляду зазначеної справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за можливе зазначити, що обрахунок обсягів спожитої води має здійснюватися на підставі показів приладів обліку, встановлених на межі балансової належності теплового пункту, та сплачуватись балансоутримувачем теплових пунктів на підставі укладеного договору.

Чинне законодавство України не розділяє послугу з постачання споживачам гарячої води (гарячого водопостачання) на окремі частини з постачання окремо теплової енергії та окремо холодної води, а встановлює, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду; тобто, саме гаряча вода є товаром, продуктом енерговиробника та/або енергопостачальника, яку отримує споживач; при цьому, саме енерговиробник та/або енергопостачальник споживає холодну воду для вироблення гарячої води, а споживач оплачує холодну воду, яка йде на підігрів, лише у тому випадку, якщо він отримує від водопостачальника холодну воду та самостійно підігріває її до стану гарячої води.

Як передбачено пунктом 3.13 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення № 190 від 27.06.2008р., суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

Таким чином, вартість води, яка іде на підігрів, має оплачувати володілець або балансоутримувач теплових пунктів.

При вирішенні даного спору, позивачем, аналогічно, не надано суду відповідних угод, укладених між сторонами до вказаного договору, та матеріали справи не містять доказів того, що на балансі відповідача або у його володінні перебувають теплові пункти (котельні), а тому колегія суддів дійшла до висновку про відмову у стягненні 1 909,58 грн., нарахованих по договору № 03718/4-04 від 13.02.2004р., в частині вартості холодної води, яка була поставлена позивачем на теплові пункти для підігріву.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, наявний в матеріалах справи, з урахуванням здійснених часткових проплат, дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 164 671,36 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення за договором № 03718/4-04 від 13.02.2004 р.

Контррозрахунку суми основного боргу відповідачем надано не було.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок, абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 5 % від несплаченої суми.

Відповідно до пункту 4.2 договору за несвоєчасну оплату послуг абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України № 116цс13 від 06.11.2013 р., у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок пені за загальний період з 01.06.2016 р. по 31.10.2016 р. по кожному місяцю окремо та штрафу на загальну суму 164 671,36 грн., прийшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 2 658,08 грн. та штраф у розмірі 8 233,57 грн.

Контррозрахунку пені та штрафу відповідачем до апеляційного господарського суду надано не було.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

У пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Статтею 266 Цивільного кодексу України унормовано, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за загальний період з 04.08.2014 р. по 31.10.2016 р., врахувавши при цьому дефляцію, на заборгованість по кожному місяцю окремо, дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 37 629,70 грн. інфляційних втрат та 7 366,27 грн. 3 % річних.

Контррозрахунку інфляційних та 3 % річних відповідачем до апеляційного господарського суду надано не було.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 р. підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/22129/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/22129/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задовольнити частково.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Харчовик - 4" (02183, м. Київ, вул. Генерала Ватутіна, будинок 26, код 22908711) на користь приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, будинок 1-А, код 03327664) 164 671,36 грн. заборгованості, 37 629,70 грн. інфляційних втрат, 7 366,27 грн. 3 % річних, 2 658,08 грн. пені, 8 233,57 грн. штрафу та 3 197,23 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Харчовик - 4" (02183, м. Київ, вул. Генерала Ватутіна, будинок 26, код 22908711) на користь приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м.Київ, вул. Лейпцизька, будинок 1-А, код 03327664) 3 516,95 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/22129/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

Ю.Л. Власов