РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2017Справа №910/4088/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр

«Енергомаш»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен»

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача:

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу

Дегтярьова Ангеліна Володимирівна

ОСОБА_2

про визнання договору купівлі - продажу недійсним

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Масюк О.В.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Енергомаш» (далі - позивач, ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен» (далі - відповідач, ТОВ «Тімсен») в якому просив визнати недійсним Договір купівлі - продажу нежитлових приміщень НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 7, а також відшкодування судового збору.

Позов мотивований тим, що оспорюваний правочин в силу ст. 234 Цивільного кодексу України є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, яким ним обумовлювались, зокрема відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач (в особі колишнього керівника) мав намір уникнути звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і обидві сторони діяли з умислом, що згідно з ст. 203, 2015 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2017 порушено провадження у справі № 910/4088/17, залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьову Ангеліну Володимирівну, призначено розгляд справи на 10.04.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2017 розгляд справи відкладено до 15.05.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2017 залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5, розгляд справи відкладено на 31.05.2017.

30.05.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Господарського суду міста Києва від ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не наведено жодних аргументів в обгрунтування фіктивності договору купівлі - продажу від 06.01.2015, зокрема не доведено наявність умислу сторін, наголошував на необхідності врахування презумпції чинності правочину, обумовленої ст. 204 Цивільного кодексу України. Крім того вказував на те, що предмет оспорюваного договору (нерухоме майно) було передано від продавця покупцю, що виключає його фіктивність.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 оголошено перерву до 06.06.2017.

01.06.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 розгляд справи відкладено до 27.07.2017.

19.06.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Господарського суду міста Києва від Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьової Ангеліни Володимирівни надійшли пояснення по суті спору. Так у поясненнях зазначено, що на момент укладення оспорюваного правочину продавець мав зареєстроване право власності на відчужуване нерухоме майно, будь-яких діючих обтяжень, обмежень, чи арештів відносно відчужуваного майна та особи продавця - не було; сторони мали належний та достатній обсяг право- та дієздатності для укладення договору, надали належні документи на підтвердження повноважень представників, які підтвердили дійсний намір укласти договір купівлі - продажу на вказаних у ньому умовах. Таким чином, на думку третьої особи-1, обумовлені законом підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним - відсутні.

В судовому засіданні 27.06.2017 з'явився представник позивача, який підтримав заявлений позов, просив визнати недійсним оспорюваний правочин.

Відповідач в судове засідання 27.06.2017 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Треті особи-1, 2, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, в судове засідання 27.06.2017 представників не направили, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

В судовому засіданні 27.06.2017 на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду спору, з метою уникнення затягування судового процесу, враховуючи те, що розгляд справи відкладався, відповідач надав відзив на позов, а треті особи-1. 2 - відповідні пояснення по суті спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача та третіх осіб-1, 2, оскільки їх неявка не перешкоджає вирішенню справи по суті в даному судовому засіданні.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.01.2015 між ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», як продавцем, та ТОВ «Тімсен», як покупцем, укладено договір купівлі - продажу , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою Аліною Володимирівною, реєстровий № 7 (далі - оспорюваний правочин, договір купівлі - продажу від 06.01.2015), який підписано представниками продавця та покупця і посвідчено печатками обох сторін.

Від продавця - ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» - договір купівлі - продажу від 06.01.2015 підписано директором ОСОБА_7, який діяв згідно Статуту (нова редакція), зареєстрованого Виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.10.2007, реєстраційний номер 5021588, зі змінами № 2 зареєстрованими Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві 22.12.2014 за № 2011880, та протоколу № 1/11 від 04.11.2013, а від імені покупця - ТОВ «Тімсен» - директором ОСОБА_8, який діє згідно статуту (нова редакція), зареєстрованого Реєстраційною службою ГУЮ у м.Києві, реєстраційний номер 9019480, та протоколу № 2/05 від 28.05.2014.

Умовами договору купівлі - продажу від 06.01.2015 сторони погодили, що продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму (п. 1.1), відчужувані нежитлові приміщення належать продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу , посвідченого приватним Харківського міського нотаріального округу Скибою Т.В, 22.06.2012, реєстровий № 2502, зареєстрований в реєстрі № 5066759, акту приймання - передачі 01.08.2012, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 21.08.2012, за реєстраційним № 8207453; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.01.2015, номер запису про право власності № 8344408, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 (п. 1.2.), продаж нежитлових приміщень вчинено за 2 585 872,90 грн. , в т.ч. ПДВ 20%, які покупець зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015 (п. 2.1).

Згідно наданого третьою особою-1 витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82915126від 06.01.2015, на момент укладення оспорюваного правочину обтяжень стосовно нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного правочину - не було, як не було і публічного обтяження з податкової застави, про що свідчить також наданий третьою особою-1 витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 46029666 від 06.01.2015

Крім того, третьою особою-1 було надано до матеріалів справи:

- протокол загальних зборів учасників ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» № 02/12 від 26.12.2014, яким єдиним учасником ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш», якому належить 100% в статутному капіталі позивача, прийнято рішення про продаж належного товариству нерухомого майна (нежитлові приміщення НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору;

- протокол загальних зборів учасників ТОВ «Тімсен» № 1/12 від 26.12.2014, яким єдиним учасником ТОВ «Тімсен» ОСОБА_10, якому належить 100% в статутному капіталі відповідача, прийнято рішення про придбання належного ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» нерухомого майна (нежитлові приміщення НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору.

Як підтверджується матеріалами справи, 23.02.2016 між відповідачем - ТОВ «Тімсен», як продавцем, та третьою особою-2 - ОСОБА_2, як покупцем, укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлові приміщення НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначав позивач у позові, в подальшому, між ОСОБА_2, як позичальником, та ОСОБА_7 (який на даний час помер), як позикодавцем, укладено договір позики від 25.03.2016, в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за яким щодо повернення позики у розмірі 2 393 824,20 грн., між сторонами було укладено договір іпотеки від 07.04.2016, за яким ОСОБА_2 було передано в іпотеку ОСОБА_7 нерухоме майно: нежитлові приміщення НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В свою чергу, позивач у позові наголошував на тому, що ним у 2014 році було отримано позов від банку про стягнення грошових коштів в сумі 42 450 362,92 грн. та 7 729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно.

Судом також встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі № 922/254/15 позов банку до позивача та заставодваців і іпотекодавців задоволено повністю, присуджено до стягнення солідарно 4 185 927,38 грн. та 7 433 746,77 дол. США заборгованості, і вказане рішення набрало законної сили.

Крім того, позивач вказував і на те, що кошти за відчужену нерухомість відповідачем не було сплачено, а також не було сплачено і позивачем сформоване податкове зобов'язання зі сплати ПДВ в сумі 1 407 343,0 грн., яке виникло внаслідок відчуження належного позивачу нерухомого майна, і з якого погашено лише 571 126,28 грн. Внаслідок несплати податкового боргу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві складено Акт опису майна від 28.04.2015 на підставі рішення заступника начальника ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві від 22.05.2014 № 2693-25 про опис майна у податкову заставу, і саме тому укладення договору купівлі - продажу було направлено на уникнення звернення стягнення в податкову заставу належного позивачу нерухомого майна.

Додатково позивач вказує і на те, що директор позивача ОСОБА_7 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш», учасником якого є ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект», у статутному капіталі якого частка ОСОБА_7 складала 50%.

Також, як встановлено судом, відповідачем станом на момент вирішення спору, оплату за придбане нерухоме майно за договором купівлі - продажу від 06.01.2015 - на користь позивача не здійснено, належних та допустимих доказів протилежного в розумінні вимог ст.ст. 33. 34 Господарського процесуального кодексу України суду надано не було.

Крім того, на даний час на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі - продажу) накладено арешт ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.05.2017 в рамках кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України. До того ж, ухвалою Комітернівського районного суду міста Харкова від 13.10.2015 у справі № 641/10283/15к також накладено арешт на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі - продажу) в рамках кримінального провадження № № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 357 ч. 1, 188-1 ч. 1, 172 ч. 1, 191 ч. 1, ст. 190 ч. 4 КК України. Кримінальне провадження порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У відповідності до роз'яснення п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" - фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає договір купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, обов'язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця.

За загальним правилом (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено і не заперечувалось позивачем, що позивач в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача за оспорюваним договором купівлі - продажу належне ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» нерухоме майно (нежитлові приміщення НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1), був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості в сумі 42 450 362,92 грн. та 7 729 458,42 дол. США (з яких в подальшому присуджено до солідарного стягнення рішенням 4 185 927,38 грн. та 7 433 746,77 дол. США), а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Крім того, суд враховує і те, що , оплату за придбане нерухоме майно за договором купівлі - продажу від 06.01.2015 - на користь позивача не здійснено, належних та допустимих доказів протилежного в розумінні вимог ст.ст. 33. 34 Господарського процесуального кодексу України суду надано не було, і позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобовґязань по договору купівлі - продажу від 06.01.2015, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Також, суд приймає як належний і допустимий доказ в обгрунтування фіктивності оспорюваного правочину наявність кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, яке порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

Також, матеріалами справи підтверджується, що директор позивача ОСОБА_7 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш», учасником якого є ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект», у статутному капіталі якого частка ОСОБА_7 складала 50%.

На підставі викладеного, наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача.

Стосовно доводів відповідача у відзиві на позов про необхідність врахування презумпції чинності правочину, обумовленої ст. 204 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Судом при вирішенні спору встановлено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину було порушено як права позивача, як продавця нерухомого майна, оскільки майно фактично вибуло з власності позивача на користь відповідача за фіктивним правочином, сторони при його укладенні діяли умисно, внаслідок чого укладення договору купівлі - продажу від 06.01.2015 не мало на меті настання правових наслідків, і наявністю вказаних обставин, які встановлені судом і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, в сукупності спростовується презумпція чинності оспорюваного правочину.

З урахуванням наведеного, оцінивши в сукупності обставини справи та подані на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку, що укладення між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, оспорюваного договору купівлі - продажу від 06.01.2015, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» - є законними та обгрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним Договір купівлі - продажу нежитлових приміщень НОМЕР_1 в літ. «Ч-З» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Енергомаш» (; місцезнаходження: 02002 м. Київ, вул. Луначарського,4) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен» (; місцезнаходження: 02002 м.Київ, вул. Луначарського, 4), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 7.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен» (; місцезнаходження: 02002 м. Київ, вул. Луначарського, 4) на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Енергомаш» (; місцезнаходження: 02002 м. Київ, вул. Луначарського,4) судовий збір в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.07.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.