ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.06.2017р. Справа № 914/3405/15

За позовом:Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, м. Яворів
до відповідача:Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ
про:визнання недійсним договору та усунення перешкод в користуванні нерухомим майном
Суддя Крупник Р.В. Секретар Гелеш Г.М.
Представники сторін:
від прокуратури: від позивача-1: від позивача-2:Шадловська О. прокурор Гудима В.О. представник (довіреність №220/426/д від 22.12.2016р.) Іванов С.С. представник (довіреність №3 від 01.03.2017р.)
від відповідача:Гладьо Ю.О. представник (довіреність №234 від 17.03.2017р.)

Представникам сторін роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило.
СУТЬ СПОРУ:
У вересні 2015р. заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району звернувся до господарського суду Львівської області з позовною заявою до ПрАТ «Київстар» про визнання недійсним договору та усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Рішенням господарського суду Львівської області від 02.11.2016р. у справі №914/3405/15 (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.01.2017р.) у позові було відмовлено повністю.
Постановою Вищого господарського суду України від 03.04.2017р. касаційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України задоволено частково, рішення господарського суду Львівської області від 02.11.2016р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.01.2017р. у справі №914/3405/15 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном, справу в цій частині направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області, в іншій частині вказане рішення та постанову залишено без змін.
Внаслідок автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного 18.04.2017р., справу №914/3405/15 передано на розгляд судді Крупнику Р.В.
Ухвалою від 19.04.2017р. суд прийняв справу до розгляду, який призначив на 04.05.2017р. Ухвалою від 04.05.2017р. суд відклав розгляд справи на 18.05.2017р. В судовому засідання 18.05.2017р. було оголошено перерву до 12.06.2017р. Ухвалою від 12.06.2017р. суд продовжив строк розгляду справи на п`ятнадцять днів, її розгляд призначив на 29.06.2017р.
Прокурор в судове засідання з`явився, 19.06.2017р. через канцелярію суду подав додаткові пояснення по справі, просив задоволити позовні вимоги в частині зобов`язання ПрАТ «Київстар» усунути перешкоди в користуванні Яворівською КЕЧ району нерухомим майном шляхом демонтажу контейнера з телекомунікаційним обладнанням та антенно-фрідерних пристроїв. Заявлену вимогу прокурор обґрунтовує тим, що 01.03.2010р. між позивачем-2 та відповідачем укладено договір з розміщення те зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України №10, відповідно до якого позивач-2 взяв на себе зобов`язання надати послуги з розміщення та зберігання на об`єкті будівлі №421 військового містечка №53, яке закріплене за ним та розташоване за адресою: Львівська обл., м. Яворів, вул. І. Хрестителя, 56, обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку, а відповідач взяв на себе зобов`язання оплатити послуги. Рішенням господарського суду Львівської області від 02.11.2016р. у даній справі було встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди) і враховуючи те, що такий було укладено з порушенням вимог закону, суд прийшов до висновку про обгрутованість позовної вимоги про недійсність такого договору, однак у зв`язку з пропуском позовної давності у позові відмовлено повністю. Як стверджує прокурор, первинно договір між позивачем-2 та відповідачем було укладено на 2 роки і 264 дні, а в подальшому строк дії продовжувався на підставі додаткової угоди №10/1 від 01.02.2013р., додаткової угоди №5 від 29.12.2013р. Востаннє, згідно додаткової угоди №10 від 30.10.2014р. строк дії договору продовжено до 31.12.2015р. або до моменту укладання договору оренди. Оскільки після 31.12.2015р. договору оренди між сторонами укладено не було, договірні відносини між сторонами припинилися, відповідач безпідставно продовжує користуватися майном, а тому наявні усі підстави для задоволення вимоги про усунення ПрАТ «Київстар» перешкод у користуванні майном.
Представники позивачів в судове засідання з`явилися, заявлений прокуратурою позов підтримали, просили суд його задоволити повністю. 27.06.2017р. від позивача-2 надійшли додаткові пояснення по справі.
Представник відповідача в судове засідання з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про призначення колегіального розгляду справи, просив суд у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову, представник зазначає, що на підставі додаткової угоди №10 від 30.10.2014р. п. 6.2. договору було викладено в наступній редакції: «Строк дії договору продовжити до 30.10.2015р., або до моменту укладення договору оренди, згідно вимог ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ним рухомого та нерухомого майна в оренду, затв. постановою КМУ від 11.05.2000р. №778, Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції розподілу, затв. постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 та Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затв. наказом Міністра оборони України від 02.02.2010р. №46». Таким чином, внаслідок підписання додаткової угоди сторони визначили строк дії договору з вказівкою на подію укладення договору оренди. На думку представника, не укладення станом на день розгляду справи договору оренди між сторонами, своєчасна та в повному обсязі сплата відповідачем платежів за договором на підставі виставлених позивачем-2 рахунків, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також те, що договір є чинним. Відповідно позовна вимога про усунення перешкод в користуванні майном (негаторний позов) не може бути задоволена, позаяк між сторонами існують зобов`язані правовідносини. Крім цього, представник додав, що ні прокурором, ні позивачами не було долучено до матеріалів справи доказів державної реєстрації за позивачами права власності на нерухоме майно, яке являється предметом договору, а відтак позивачі позбавлені права заявляти вимогу про усунення перешкод в користуванні майном.
Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про призначення колегіального розгляду справи, зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4-6 ГПК України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.
Як вбачається з клопотання, таке обґрунтоване необхідністю дослідження питання існування між сторонами зобов`язальних правовідносин, застосування до спірних правовідносин положень про договір найму.
З цього приводу суд зазначає, що єдиною підставою для призначення колегіального розгляду справи є її складність, натомість в даному випадку відповідачем не було доведено в чому полягає складність справи і чому така не може бути вирішена суддею одноособово. Більше того, судом було створено всі передумови для всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, в порядку ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи на 15 днів, а тому в сторін були всі можливості подати докази та пояснення, які на їх думку мають значення для розгляду справи. На переконання суду, досліджені ним наявні матеріали справи є достатніми для прийняття рішення в даному судовому засіданні, а тому суд відмовляє в задоволенні клопотання про призначення колегіального розгляду справи.
Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
01.03.2010р. між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району (Виконавцем) та Закритим акціонерним товариством «Київстар Дж.Ес.Ем.» (в подальшому перейменовано на Приватне акціонерне товариство «Київстар» (Замовником) укладено Договір з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України (Львівська область, Яворівський район, м. Яворів, вул. Івана Хрестителя, 56, військове містечко №53, будівля (споруда) №421) №10 (надалі Договір), за умовами п. 1.1., 1.2. якого виконавець зобов`язується надати послуги з розміщення та зберігання на об`єкті будівлі №421 військового містечка №53, яке закріплено за виконавцем та розташоване за адресою: Львівська область, Яворівський район, м. Яворів, вул. Івана Хрестителя, 56, обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку вартістю відповідно до акта-оцінки станом на 01.02.2008р. 107945,09 грн. (додаток №4 до Договору), відповідно до затвердженої схеми розміщення майна (додаток №3 до Договору), а замовник зобов`язується оплатити цю послугу. Склад майна згідно з актом інвентаризації замовника (додаток №1).
Виконавець приймає у замовника майно за актом приймання-передачі (додаток №2). Розміщення майна на території військового містечка не тягне за собою виникнення у виконавця права власності на це майно. Розміщене замовником на території виконавця майно зберігається (охороняється) відповідно до встановленого загального режиму зберігання (охорони) будівель та військового містечка (положення п. 2.2.-2.4. Договору).
У відповідності до п. 6.2., 6.7. Договору, строк дії договору 2 роки 364 дні з дня укладення. Договір припиняється у разі завершення строку дії договору або у випадку його розірвання. У разі припинення цього договору замовник складає та підписує акт приймання-передачі, демонтує та вивозить майно з об`єкту виконавця протягом двох тижнів.
В подальшому, між сторонами підписано Додаткову угоду №10/1 від 01.02.2013р., до Договору, якою погоджено п. 6.2. Договору викласти в наступній редакції: «Даний договір діє з моменту підписання його сторонами та до 31.12.2013 року або до моменту укладення договору оренди військового майна за адресою: Львівська обл., м. Яворів, вул. Івана Хрестителя, 56, військове містечко №53, згідно вимог Законів України «Про оренду державного та комунального майна», «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ним рухомого та нерухомого майна в оренду, затв. постановою КМУ від 11.05.2000р. №778, Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції розподілу, затв. постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 та Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затв. наказом Міністра оборони України від 02.02.2010р. №46, але не пізніше вищевказаної дати». Пункт 6.7. Договору доповнено абзацом наступного змісту: «Договір буде припинено з моменту підписання сторонами договору оренди нерухомого військового майна за адресою: Львівська обл., м. Яворів, вул. Івана Хрестителя, 56, військове містечко №53».
29.12.2013р. між сторонами укладено Додаткову угоду №5 до Договору, згідно якої п. 6.2. Договору викладено в такій же редакції, котра була передбачена Додатковою угодою №10/1 від 01.02.2013р., однак замість «Строк дії договору продовжено до 31.12.2013р.», зазначено до 31.12.2014р. та виключно слова «але не пізніше вищевказаної дати». Після цього, а саме 30.10.2014р. сторонами підписано Додаткову угоду №10 до Договору, відповідно до якої п. 6.2. Договору погоджено викласти в новій редакції (аналогічній попередній, однак з продовженням договору до 31.12.2015р.).
Як вбачається з позовної заяви, вважаючи, що укладений між сторонами Договір є удаваним правочином, заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Яворівської КЕЧ району до ПрАТ «Київстар» про визнання недійсним договору та усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.
Рішенням господарського суду Львівської області від 02.11.2016р. у справі №914/3405/15 (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.01.2017р.) у позові було відмовлено повністю, оскільки незважаючи на доведеність позовних вимог (щодо удаваності правочину, який за своєю правовою природою являється договором оренди та який був вчинений сторонами без додержанням вимог закону, зокрема, без одержання відповідних дозволів, проведення конкурсу, оцінки майна) позивачами та прокурором було пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду.
Постановою ВГСУ України від 03.04.2017р. касаційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України задоволено частково, рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном, справу в цій частині направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області, в іншій частині вказане рішення та постанову залишено без змін.
У постанові від 03.04.2017р. у справі №914/3405/15 ВГС України прийшов до висновку, що за змістом додаткової угоди №10 від 30.10.2014р. строк дії Договору (за умови неукладення договору оренди до 31.12.2015р.) мав припинитися саме 31.12.2015р. Скасовуючи частково рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, ВГС України зазначив, що суди не з`ясували, чи укладався між позивачем-2 та відповідачем вищезазначений договір оренди, та, відповідно, чітко не встановили чи закінчився строк дії Договору 31.12.2015р.; чи продовжує відповідач фактично користуватися спірним майном та чи для цього наявні відповідні правові підстави. Вказане і стало підставою для скасування судових рішень та передачі справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовна вимога про усунення відповідачем перешкод у користуванні майном підлягає задоволенню повністю, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (положення ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
В силу приписів ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так, ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.
У рішенні від 02.11.2016р. у справі №914/3405/15 господарським судом було встановлено, що укладений між сторонами Договір є удаваним правочином та за своєю правовою природою являється договором оренди, укладеним без додержанням вимог закону та у зв`язку з пропуском прокурором та позивачами строку позовної давності, такий Договір в судовому порядку недійсним визнано не було.
Виконуючи вказівки ВГС України щодо з`ясування факту закінчення строку дії Договору, факту укладення між позивачем-2 та відповідачем договору оренди, а також наявності правових підстав для користування відповідачем військовим майном, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом додатковою угодою від 30.10.2014р. № 10 позивач-2 та відповідач продовжили строк дії Договору до 31.12.2015 або до моменту укладення договору оренди.
На думку суду, вказаною додатковою угодою сторони встановили альтернативно визначений момент закінчення строку дії договору, тобто: або дата 31.12.2015 року або подія укладення між сторонами договору оренди, в залежності від того, що настане швидше. Зважаючи на наведене, суд вважає помилковими твердження відповідача, що укладений між сторонами Договір є безстроковий та на даний час є чинним.
Слід зазначити, що Вищий господарський суд України в даній справі теж притримується позиції, що за змістом додаткової угоди №10 строк дії Договору (за умови неукладення договору оренди до 31.12.2015р.) мав припинитися саме 31.12.2015р.
Враховуючи те, що жодною із сторін не заперечується той факт, що передбачений в додатковій угоді договір оренди між сторонами укладено не було і такий відсутній в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір припинив свою дію 31.12.2015р.
При цьому, судом відхиляються покликання відповідача про те, що останній на підставі виставлених позивачем-2 рахунків продовжує вносити плату за користування майном, оскільки наведене не може свідчити про наявність правових підстав для розміщення свого майна на спірному об`єкті, як і не підтверджує дію Договору станом на день розгляду справи. Зокрема, позивачі не позбавлені права вимагати у відповідача сплати коштів за фактичне користування майном без належних на це підстав.
В своїх письмових поясненнях представник відповідача, між іншим, зазначає також те, що оскільки судами встановлено, що укладений між сторонами Договір є удаваним, так як являється договором оренди, то при регулюванні правових наслідків закінчення цього Договору слід застосовувати положення ст. 764 ЦК України.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Приписами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термі і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Аналогічна норма закріплена у ст. 764 ЦК України.
Таким чином, з наведених норм вбачається, що ними закріплено крайній термін для направлення заяви про припинення дії договору місяць після його закінчення. Разом з тим, вказане не позбавляє сторону можливості направляти таку заяву і до закінчення договору. Як вказав ВГС України в п. 4.1. постанови 29.05.2013р. №12, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.
Також положеннями ст.764 ЦК України та ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» не передбачено, що вказана заява повинна обов`язково направлятися у формі заяви. Відповідну заяву можна направити у формі листа та іншого документа, основне, що б їх зміст свідчив про бажання сторони припинити договірні відносини.
З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2015р. заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до господарського суду з даним позовом, відповідно до якого просив суд визнати недійсним укладений між Яворівською КЕЧ району та ПрАТ «Київстар» Договір №10 від 01.03.2010р. та зобов`язати ПрАТ «Київстар» усунути перешкоди у користуванні майном шляхом демонтажу відповідного обладнання. При цьому, позивач-2 підтримав доводи прокурора в повному обсязі. З вказаною позицією позивача-2 добре був ознайомлений відповідач. Відтак наведене свідчить, що позивач-2 як сторона договору, станом на дату його закінчення, заявив про свій намір припинити договірні відносини із відповідачем і таким чином висловив свої заперечення щодо його поновлення.
На підставі наведеного суд констатує, що станом на день розгляду справи, укладений між сторонами Договір є припиненим у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено. В свою чергу, припинення договору (як правової підстави для користування майном) є підставою для припинення прав та обов`язків сторін, їх взаємних зобов`язань за цим договором, а в даному випадку для повернення майна та демонтажу обладнання відповідачем за вимогою позивача для можливості безперешкодного користування власником своїм майном на свій розсуд.
Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право.
Звертаючись до суду з даним позовом, заступник військового прокурора Західного регіону України просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем-2 нерухомим майном будівлею №421 військового містечка №53 по вул. І. Хрестителя, 56 у м. Яворів Львівської області, шляхом демонтажу контейнера з телекомунікаційним обладнанням та антенно-фідерних пристроїв.
Так, у відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Поряд з цим, згідно з ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Із зазначеним позовом може звернутися також особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном.
Статтею 326 ЦК України визначено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України», військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Частиною 1 ст. 3 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України» передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
В силу положень ч.2 ст.3 вказаного вище Закону з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.
У п. 1.2 розділу І Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затв. наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013р. визначено, що військове містечко майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, обєктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.
З матеріалів справи вбачається, що майно відповідача розміщене на території військового містечка №53 (у будівлі №421) у м. Яворові Львівської області. Факт перебування нерухомого майна у державній власності на балансі Яворівської КЕЧ району та в управлінні Міністерства оборони України підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна.
Зважаючи на те, що нерухоме майно, у користуванні яким заступник військового прокурора просить усунути перешкоди є військовим майном, що знаходиться у державній власності та перебуває на балансі Яворівської КЕЧ району та в управлінні Міністерства оборони України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, суд вважає за можливе звернення заступника військового прокурора Західного регіону України з метою захисту інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Яворівської КЕЧ району з негаторним позовом в порядку ст. 391 ЦК України про усунення відповідачем перешкод в користуванні нерухомим майном, шляхом демонтажу обладнання.
З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, підтверджений належними та допустимими доказами, відповідачем не спростований, а тому підлягає до задоволення.
Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Враховуючи те, що на підставі постанови ВГС України від 03.04.2017р. рішення господарського суду Львівської області від 02.11.2016р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.01.2017р. у справі №914/3405/15 були скасовані, справу передано на новий розгляд (за результатами якого господарським судом прийнято рішення про задоволення позову), стягненню з відповідача на користь Військової прокуратури Західного регіону України 4019,40 грн. судового збору (1218,00 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції + 1339,80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги + 1461,60 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги).
Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 12, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.
2. Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Київстар» (03110, м. Київ, пр. Червонозоряний, 51; ) усунути перешкоди в користуванні Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району (81000, Львівська обл., м. Яворів, вул. Львівська, 19; ) нерухомим майном будівлею №421 військового містечка №53 по вул. Івана Хрестителя, 56 у м. Яворів Львівської області шляхом демонтажу контейнера з телекомунікаційним обладнанням та антенно-фідерних пристроїв.
3. Стягнути з Приватне акціонерне товариство «Київстар» (03110, м. Київ, пр. Червонозоряний, 51; ) на користь Військової прокуратури Західного регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20; ) 4019,40 грн. судового збору.
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.
5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 04.07.2017 р.

Суддя Крупник Р.В.