ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року Справа № 910/10847/16

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Шевчук С.Р.,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 (головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я.)
та рішенняГосподарського суду міста Києва від 07.12.2016 (суддя Пукшин Л.Г.)
у справі№ 910/10847/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ"
доПублічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
Відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України,
прозобов'язання вчинити дії,
за участю представників:
позивачане з'явились,
відповідачаМиколенко С.С.,
третьої особиБойченко С.В.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 у справі №910/10847/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017, відмовлено в задоволенні позову ПАТ "Одеська ТЕЦ" до ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" про повернення коштів у сумі 59.932,27 грн., безпідставно списаних відповідачем з рахунка, відкритого для обігу спеціальних бюджетних коштів відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", на виконання платіжної вимоги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій було неповно з'ясували обставини, які мають значення для справи, а також порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", ст. 32.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст.ст. 1066, 1071 ЦК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки тому, що списані відповідачем з рахунку позивача кошти йому не належали, оскільки були державними цільовими коштами, призначеними на соціальні виплати працівникам позивача.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники позивача не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.07.2013 між Публічним акціонерним товариством "Одеська ТЕЦ" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "Укргазбанк" (банк) укладений Договір банківського рахунка №034/97/1 РКО-13 (далі - Договір), предметом якого є відкриття рахунків та здійснення касового та розрахункового обслуговування.

За змістом укладеного сторонами Договору банк зобов'язаний здійснювати примусове списання (стягнення) коштів або банківських металів з поточного (их) рахунка (ів) у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 2.1.3 Договору).

За умовами цього Договору позивачеві було відкрито низку поточних рахунків, перелік яких наведено у пункті 1.1 Договору, у тому числі і рахунок № 55.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.07.2015 у справі №916/1736/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" стягнуто з ПАТ "Одеська ТЕЦ" на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" 3% річних у розмірі 1.492.795,91 грн., інфляційні втрати в сумі 12.749.923,72 грн. та судовий збір у розмірі 70.662,68 грн.

На підставі наказу Господарського суду Одеської області № 916/1736/15 від 24.07.2015 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження та винесена постанова від 10.11.2015 про арешт усіх банківських рахунків підприємства, на підставі якої відповідачем на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" здійснено списання коштів з рахунка № 55 у ПАТ "Укргазбанк" у розмірі 66.737,07 грн.

Вважаючи таке списання здійсненим із порушенням вимог чинного законодавства України, позивач зазначає, що кошти, обліковані на рахунку, з якого відповідачем здійснено списання, є коштами Державного бюджету України, тобто мають спеціальний статус, а відтак на них не може бути звернуто стягнення в силу вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", адже ці кошти не належать позивачеві і підлягають виплаті відповідним категоріям громадян, що працюють в ПАТ "Одеська ТЕЦ".

На підтвердження факту понесення реальних збитків позивач надав до матеріалів справи докази перерахування останнім власних коштів для здійснення працівникам виплат, передбачених Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в сумі 66.737,07 грн.

Вирішуючи спір та дійшовши висновку про необґрунтованість заявлених вимог, суди правильно визначили правову природу відносин, що склалися між сторонами у справі, зазначивши, що такі мають ознаки договору банківського рахунка, за яким відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1071 цього ж Кодексу передбачає, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 7.1.2 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

При цьому положеннями п.п. 1.39, 1.40 вказаного Закону визначено, що списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом; стягувач - це особа, яка може бути ініціатором переказу коштів з рахунка платника на підставі виконавчих документів, визначених законом.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2014, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Пунктами 5.1, 5.3 цієї Інструкції передбачено, що відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом.

Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Статтею 34 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні" встановлено, що відповідальність стягувачів при проведенні переказу визначається законами України, що регулюють діяльність осіб, віднесених цих Законом до стягувачів.

Відповідальність за обґрунтованість примусового стягнення покладається на стягувача. Стягувач має відшкодувати платнику шкоду, нанесену внаслідок необґрунтованого примусового списання.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Судами було досліджено банківську виписку з особового рахунка позивача №55 від 12.02.2016, з якої вбачається, що списання грошових коштів здійснено як примусово згідно з наказом Господарського суду Одеської області №916/1736/15 від 24.07.2015, на підставі якого 10.11.2015 було відкрито виконавче провадження № 48713816.

Відповідно до п.п. 1, 3 статті 5 Закону України ""Про виконавче провадження" (в редакції станом на день списання відповідачем коштів) вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Таким чином суди дійшли правомірного висновку про підставне списання відповідачем з рахунка позивача коштів у примусовому порядку на підставі виконавчого документу, ініційованого органом виконавчої служби.

Водночас судами встановлено, що позивач звертався до Господарського суду Одеської області в порядку статті 121-1 ГПК України зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №910/1736/15 щодо накладення арешту на спеціальний рахунок № 55, відкритий в ПАТ АБ "Укргазбанк", яку ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.09.2016 у справі № 916/1736/15 було задоволено та визнано недійсною постанову про арешт коштів боржника від 10.11.2015 та постанову про арешт коштів боржника від 20.04.2016 в частині накладення арешту на спеціальний рахунок ПАТ "Одеська ТЕЦ" № 55, відкритий у ПАТ АБ "Укргазбанк".

Як вбачається зі змісту ухвали, Господарським судом Одеської області в ході розгляду скарги ПАТ "Одеська ТЕЦ" було відзначено, що на момент накладення арешту державним виконавцем на кошти, які містять на рахунку № 5, існувала заборона щодо використання вказаних коштів, виконання рішення за рахунок коштів, які знаходяться на рахунку № 55, є неможливим і накладення арешту на спірний рахунок є необґрунтованим.

Стаття 33 ГПК України встановлює обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. А відповідно до статті 34 цього ж Кодексу, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначено в рекомендаціях президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 №04-5/239 "Про внесення змін та доповнень до роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 N 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди", вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Як зазначалось вище, на підтвердження факту понесення реальних збитків позивач надав до матеріалів справи докази перерахування останнім власних коштів для здійснення працівникам виплат, передбачених Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в сумі 66.737,07 грн.

Колегія суддів відзначає, що позивач не заперечує проти правомірності списання з нього 66.737,07 грн., а лише стверджує, що вказані кошти були списані не того рахунку, з якого це підлягало здійснити. Відтак доводи позивача про понесення ним збитків в сумі 66.737,07 грн. спростовується матеріалами справи та не свідчать про порушення прав та інтересів позивача в розумінні ст. 1 ГПК України за наявності виконавчого провадження, в т.ч. на вказану суму у розмірі 66.737,07 грн.

З урахуванням наведеного судами підставно встановлено, що позивач не надав доказів порушення його прав саме відповідачем, у зв'язку з чим суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як стверджує позивач, рахунок, з якого відповідачем було здійснено неправомірне списання коштів, є спеціальним рахунком, на якому обліковуються кошти Державного бюджету України, а тому відповідачем були списані саме бюджетні кошти.

Однак дані твердження спростовується таким.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України "Про банки і банківську діяльність", статтею 68 якого встановлено, що банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України.

Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 № 280 затверджено План рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкцію про його застосування. Відповідно до цього акту план рахунків бухгалтерського обліку банків України - це систематизований перелік рахунків бухгалтерського обліку, що використовується для детальної та повної реєстрації всіх банківських операцій з метою забезпечення потреб складання фінансової звітності.

Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями. За рахунками Плану рахунків відображаються операції, що визначені законодавством України, відповідно до їх економічної суті.

У класі 2 Плану рахунків відображаються операції з клієнтами, зокрема операції за розрахунками, наданими кредитами та залученими вкладами (депозитами). Рахунки цього класу використовуються для обліку операцій за розрахунками з клієнтами - суб'єктами господарювання, органами державної влади та самоврядування, фізичними особами.

У розділі "Класи, рахунки та їх призначення" Інструкції "Кошти бюджету та позабюджетних фондів" віднесено до класу 25, який включає "кошти Державного бюджету України цільового характеру", які віднесено до рахунку 2512.

Рахунок же позивача, з якого було здійснено стягнення, має № 55, на якому відповідно до Інструкції обліковуються "Цільові кошти на вимогу суб'єктів господарювання" (рахунок 2604 клас 26 "Кошти клієнтів банку").

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також ґрунтуються на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 у справі № 910/10847/16 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
С.Р. Шевчук