ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа № 922/4557/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1363Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 31 січня 2017 року у справі №922/4557/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство натуральних продуктів "Біола", м. Харків

про стягнення 50004,54 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського Харківської області від 31 січня 2017 року у справі №922/4557/16 (суддя Калантай М.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство натуральних продуктів "Біола" (61001, м. Харків, вул. Юр'ївська, буд.17, код 39786842) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61044, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 33760,00грн. основного боргу, 4259,56грн. пені, 406,00грн. 3% річних, 2244,15грн. інфляційних втрат, 1120,76грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить його скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом, на його думку, було порушено норми матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Через канцелярію суду 30.05.2017 року відповідач заявив клопотання, яким просив зупинити провадження по справі №922/4557/16 до вирішення пов'язаної справи №643/5699/17 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ НВПНП «Біола» та ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №3 від 01.04.2016 року, яка розглядається Московським районним судом м. Харкова.

Розглянувши клопотання заявника про зупинення провадження у справі, проаналізувавши підстави, з яких воно було заявлено, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Виходячи з положень п. 3. 16 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, підставою для зупинення провадження у справі згідно з вказаною нормою є наявність одночасно двох обставин: пов'язаність відповідних справ та неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої. Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що певні обставини не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати: яким саме чином пов'язана справа, що розглядається судом зі справою, що розглядається іншим судом; якими факторами обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Проте, судова колегія вважає, що у клопотанні, заявленому відповідачем, відсутнє правове обґрунтування обставин неможливості розгляду справи №922/4557/16 до вирішення справи №643/5699/17.

Крім того, відповідач не позбавляється права на перегляд постанови апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами, у разі коли висновки Московського районного суду м. Харкова щодо законності спірного договору не співпадатимуть з висновками Харківського апеляційного господарського суду щодо його законності.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для зупинення провадження у справі №922/4557/16 немає, оскільки в даному випадку у суду достатньо доказів для з'ясування обставин справи і суд може самостійно дійти висновків по справі на основі наявних доказів у зв'язку з чим клопотання про зупинення провадження по справі задоволенню не підлягає.

Учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізували своє право на участь у судовому процесі та не забезпечили явку своїх представників у призначене судове засідання.

Позивач просив відкласти розгляд справи у зв'язку з відпусткою представника позивача.

Відповідач також надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні, а також просив продовжити строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів.

Стосовно заявлених клопотань колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Колегія суддів, враховуючи викладене, ухвалила заявлені клопотання позивача та відповідача про відкладення розгляду справи залишити без задоволення.

Враховуючи те, що явка представників сторін не була визнана обов'язковою, те, що їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а також, враховуючи передбачені статтею 102 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін, за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 01 квітня 2016 року між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, укладено договір №3 (далі за текстом - Договір), за умовами якого позивач зобов'язався виготовити та передати у власність замовника продукцію, а замовник - прийняти та оплатити продукцію.

Пунктами 4.3, 4.4 Договору визначено, що продукція вважається прийнятою, а виготовлення і поставка продукції виконаною в повному обсязі, своєчасно і належним чином з моменту отримання продукції замовником і не направлення замовником протягом 3 (трьох) днів мотивованої відмови від приймання продукції. Претензії щодо кількості і якості продукції пред'являються замовником протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання продукції замовником.

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 Договору вартість виготовленої продукції зазначається у видаткових накладних та рахунках-фактурах. Оплата продукції замовником здійснюється в безготівковій формі шляхом відстрочення платежу 30 днів з дня відвантаження та підписання видаткових документів, у розмірі 100% від загальної вартості виготовленої продукції.

Відповідно до пункту 9.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2016 року.

На виконання умов укладеного договору, позивачем було виготовлено і передано відповідачу продукцію, що підтверджується наступними підписаними сторонами накладними: №25 від 15.04.2016 на суму 11400,00 грн., №28 від 23.04.2016 на суму 4180,00грн., №30 від 29.04.2016р на суму 8800,00грн., №35 від 23.05.2016 на суму 5590,00грн., №37 від 08.06.2016 на суму 8100,00грн., №38 від 24.06.2016 на суму 1300,00грн., №39 від 24.06.2016 на суму 4300,00грн., №42 від 25.07.2016 на суму 7020,00грн., №43 від 25.07.2016 на суму 2070,00грн., №44 від 29.07.2016 на суму 1300,00грн., №53 від 09.09.2016 на суму 5100,00грн., №54 від 19.09.2016 на суму 7600,00грн., №56 від 03.10.2016 на суму 4300,00грн.

Всього за цими накладними відповідач отримав продукції на суму 71060,00 грн.

До позовної заяви додана також копія видаткової накладної №45 від 29.07.2016 на суму 8040,00грн.

Судом у рішенні зазначено, що у судовому засіданні оглядався оригінал даної накладної і встановлено, що вона підписана лише позивачем. Будь-яких інших доказів отримання даної продукції відповідачем матеріали справи не містять.

За таких обставин, вказана видаткова накладна не може бути прийнята як належний та допустимий доказ передачі продукції відповідачу.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, відповідач частково здійснив оплату отриманої продукції на загальну суму 37300,00грн. Інша частина заборгованості в розмірі 33760,00грн. відповідачем не погашена.

У зв'язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 41800,00грн. основного боргу, 4980,74грн. пені, 480,00грн. 3% річних, 2743,80грн. інфляційних втрат.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи підтверджують факт невиконання в повному обсязі відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати отриманої за Договором продукції на загальну суму 33760,00грн. При цьому, як зазначалося вище, суд не приймає до уваги надану позивачем накладну №45 від 29.07.2016, яка не підписана відповідачем.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду доказів здійснення оплати поставленої згідно Договору продукцію, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають частковому задоволенню в розмірі 33760,00грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором та законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пункту 6.3 Договору за прострочення виконання зобов'язань за даним Договором замовник сплачує на користь виконавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від вартості несвоєчасно оплаченої продукції за кожний день прострочення.

На підставі вищевказаних норм законодавства та положень Договору позивач здійснив нарахування відповідачу 4980,74грн. пені, 480,00грн. 3% річних, 2743,80грн. інфляційних втрат.

Суд першої інстанції у рішенні дійшов висновку, що оскільки позивачем не доведений факт передачі відповідачу продукції на загальну суму 8040,00 грн. згідно видаткової накладної №45 від 29.07.2016, то позивачем необґрунтовано здійснені нарахування на вказану суму.

У зв'язку з чим, господарський суд правомірно позовні вимоги задовольнив частково в наступних розмірах: пеня - 4259,56грн., 3% річних - 406,00грн., інфляційні втрати - 2244,15грн.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п.2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції дослідив належним чином обставини справи і докази на їх підтвердження щодо наявності правових підстав для поновлення договору оренди.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31 січня 2017 року у справі №922/4557/16 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 27.06.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Хачатрян В.С.