ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.06.2017 Справа № 907/402/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Перечин

до відповідача Управління соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації, м. Перечин

про: стягнення 86806,51 грн.

Суддя Бобрик Г.Й.

За участю представників сторін:

від позивача - Навроцький В.В., адвокат, договір про надання правової допомоги від 17.11.2016 року

від відповідача - Ковач О.Й., представник по довіреності №707/02-07 від 17.05.2017 року.

Суть спору: фізична особа-підприємць ОСОБА_1, м. Перечин звернулась з позовом до господарського суду про стягнення з Управління соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації, м. Перечин 86806,51 грн. в т.ч. 60 886,48 грн. основного боргу; 2 361,98 грн. плати за користування грошовими коштами, 10 228,08 грн. інфляційні витрати, 13 329, 97 грн. пені.

Позивач заявою від 19.06.2017 року в порядку ст. 22 ГПК України просить суд збільшити розмір позовних вимог до суми 90045,03 грн. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, представник позивача просить суд стягнути з відповідача 60886,48 грн. основного боргу , 14675,29 грн. пені; 2682,34 грн. плати за користування чужими коштами, 11800,92 грн. інфляційних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки збільшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві б/н від 19.06.2017року, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є: сума 90045,03 грн., а саме 60886,48 грн. основного боргу , 14675,29 грн. пені; 2682,34 грн. плати за користування чужими коштами, 11800,92 грн. інфляційних витрат, що складає предмет спору.

Відповідач та його уповноважений представник в ході судового процесу не заперечує проти наявної заборгованості в сумі 60886,48 грн. перед позивачем. Просить суд відмовити в решті позовних вимог, посилаючись на те, що за умовами Договору не встановлений строк оплати та не передбачена відповідальність за прострочення розрахунків, позаяк, заборгованість виникла не з вини відповідача, а через не отримання коштів субвенції.

Представник відповідача заявила клопотання про застосування строку позовної давності в частині заявлених до стягнення штрафних санкцій.

У процесі розгляду справи суд відповідно до ст. 77 ГПК України оголошувались перерви у судовому засіданні та ухвалу про відкладення розгляду справи.

Вивчивши та оцінивши матеріали справи заслухавши пояснення представників сторін

СУД ВСТАНОВИВ:

23.05.2015 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та Управління соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації уклали Договір №9 про перевезення пільгових категорій пасажирів автомобільним транспортом.

За умовами Договору, викладеними в п.1.1. відповідач (замовник) встановлює Перевізнику державне замовлення на здійснення перевезень приміським та міжміським автотранспортом загального користування пільгових категорій пасажирів та проводить відшкодування збитків /втрат/ від пільгових перевезень, які мають на це право у відповідності до чинного законодавства України, а Перевізник зобов'язується надавати транспортні послуги населенню з пільгового перевезення на відповідних маршрутах, на умовах передбачених чинним законодавством та цим договором.

Згідно ст. 7 Закону "Про автомобільний транспорт" забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Згідно ст. ст. 11, 29 Закону послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства є соціально значущими послугами автомобільного транспорту і органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Статтею 31 Закону врегульовано відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються, зокрема, перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, згідно ст. 37 Закону забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом; безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом; види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Згідно умовами договору від 23.05.2015 року з урахуванням додаткових угод, перевізник - (позивач у справі) - зобов'язався здійснювати перевезення пільгових категорій населення Перечинського району, які відповідно до діючого законодавства України користуються правом безплатного проїзду у приміським автомобільним транспортом, а платник - (відповідач у справі) - у свою чергу проводить відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян за рахунок коштів субвенцій в межах бюджетних асигнувань (пункти договору 1.1,1.2).

Згідно пункту 3.3. Договору ціна договору на 2015р. та становить 105 000 грн.

Договором передбачено складання розрахунків сум відшкодувань, актів виконаних робіт, актів звірки.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що відшкодування збитків (втрат) від пільгових перевезень проводися не пізніше трьох днів після поступлення коштів на рахунок управління.

Матеріалами справи, зокрема, договором, актами виконаних робіт, актами звіряння розрахунків, та поясненнями учасників судового розгляду підтверджено, що позивач надавав відповідачеві послуги з перевезення пільгових категорій населення у 2015 році на загальну суму 60886,48 грн., які відповідачем прийняті без зауважень та заперечень.

Зазначена сума боргу зареєстрована в органах державного казначейства як кредиторська заборгованість позивача та станом на час розгляду справи в суді не погашено. Відповідачем визнано суму основного боргу.

У ході судового розгляду також встановлено, що замовник за договором на протязі 2015р. отримав кошти для здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд, а спірна заборгованість виникла у зв'язку з погашенням замовником за рахунок зазначених коштів заборгованості попереднього періоду

Оскільки матеріалами справи доведено і не спростовано відповідачем належними і допустимими доказами наявність зобов'язань та фінансування для здійснення компенсаційних виплат за перевезення позивачем пильгових категорій населення у 2015 року, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача, які підлягають задоволенню у розмірі 60 886,84 грн.

Позовні вимоги, в частині стягнення пені на суму 14675,29 грн. з посиланням на приписи ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України задоволенню не підлягають, оскільки зазначена норма закону встановлює відповідальність за порушення строків виконання зобов'язань з виконання робіт, послуг, чого немає у спірних відносинах сторін.

Разом з тим, за приписами ст.ст. 549-551 Цивільного кодексу України пеня є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір її встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Оскільки умовами договору, з якого виникли спірні відносини сторін, не передбачено ні застосування пені, як відповідальності сторін за порушення умов договору загалом, ні розмір пені, зокрема, відсутні підстави для застосування її у даному спорі.

Статтею 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк термін). Якщо строк термін виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже оскільки сторони в договорі не визначили строк виконання грошового зобов'язання та відсутні докази дотримання приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, то у задоволені позовних вимог, в частині стягнення пені та інфляційних витрат суд відмовляє.

Таким чином, всього до стягнення з відповідача на користь позивача належить сума 60886,48 грн., в іншій частині вимог - належить відмовити.

За змістом ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати сплачені позивачем при поданні позову належить відшкодувати за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 33-34, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації, (89200, м. Перечин, вул. Червоноармійська, 19, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, (АДРЕСА_1, код: НОМЕР_1) 60886 (шістдесят тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 48 коп. основного боргу та 1081 (одну тисячу вісімдесят одну) грн. 80 коп. на відшкодування судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошена 29.06.2017.

Повний текст рішення складено 02.07.2017.

Суддя Бобрик Г.Й.