ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Справа № 915/922/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Грека Б.М., Могил С.К.
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ"
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2017
у справі№ 915/922/16 Господарського суду Миколаївської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Николаевский тепловозоремонтный завод"
прозобов'язання повернути майно

за участю представників сторін:

позивача: Гуменний Д.Ю.,

відповідача: Калаянов І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Николаевский тепловозоремонтный завод" про зобов'язання відповідача повернути домкрати ДТ-40 у кількості 22 штуки.

Рішенням Миколаївської області від 08.02.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №915/922/16, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить рішення місцевого господарського суду від 08.02.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду - скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що у відповідності із договором купівлі-продажу № 4/1 від 09.12.2014 відповідач є власником домкратів ДТ-40т в кількості 22 шт., а тому вимоги позивача про відмову від договору оренди у зв'язку з наявністю заборгованості з орендної плати за період з червня 2015 по 01.07.2016 в сумі 30 888 грн. та про повернення орендованого майна задоволенню не підлягають.

Суди також встановили, що 24.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ" (покупець) та Малим приватним підприємством фірма "Фартон" (продавець) укладений договір № 2406-14, відповідно до п.п. 1.1, 2.1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупця домкрати ДТ-40т б/у в кількості 22 шт. за ціною 2 000,00 грн. кожний, загальною вартістю 44 000,00 грн., а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість.

Відповідно до видаткової накладної № 101 від 27.06.2014 Мале приватне підприємство фірма "Фартон", як постачальник, поставило ТОВ "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ", як покупцю, домкрати ДТ-40т б/у в кількості 22 шт. за ціною 2 000,00 грн. кожний, загальною вартістю 44 000,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу № 2406-14 від 24.06.2014.

01.09.2014 між ТОВ "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ" (орендодавець) та ТОВ "Николаевский тепловозоремонтный завод" (орендар, відповідач) укладений договір оренди обладнання № 4 (Договір оренди), відповідно до п. 1 якого орендодавець передає в оперативну оренду, а орендар приймає у тимчасове оплатне користування домкрати ДТ-40т в кількості 22 шт. (орендоване майно) для виконання виробничих робіт та зобов'язується сплачувати орендодавцю орендну плату .

Відповідно до п. 3 Договору оренди розмір орендної плати за місяць визначається у відповідності до договірної ціни і становить 108,00 грн. за один домкрат, на загальну суму 2 376,00 грн. Орендна плата сплачується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Можливий розрахунок між сторонами іншими способами, які не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до п. 4 Договору оренди орендодавець має право виступати з пропозицією щодо внесення змін у Договір оренди або його розірвання у випадку псування обладнання, його неналежного використання або невиконання вимог Договору оренди.

Відповідно до п. 6 Договору оренди він діє з 01.09.2014 до 31.12.2015. Строк дії договору може бути продовжений шляхом підписання додаткової угоди.

Встановлено, що орендодавець передав орендарю орендоване майно на підставі акту приймання-передачі № 1 від 01.09.2014.

14.07.2016 позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення вих. № 294 про відмову від договору оренди у зв'язку з наявністю заборгованості з орендної плати за період з червня 2015 по 01.07.2016 в сумі 30 888 грн. та вимогою повернути орендодавцю майно за актом приймання - передачі.

В свою чергу відповідач надав відповідь, в якій вказав, що він є власником домкратів ДТ-40т в кількості 22 шт., а також просив позивача виставити рахунок на оплату відповідно до п. 3.1 Договору купівлі-продажу із зазначенням розрахункового рахунку, на який відповідач повинен перерахувати грошові кошти в сумі 50 000 грн.

Звертаючись з даним позовом, позивач заперечував перехід до відповідача права власності на спірне обладнання, посилаючись на те, що директором ОСОБА_6 ні договір купівлі-продажу, ні акт приймання-передачі обладнання до договору купівлі-продажу не підписувались, тому просив суд зобов'язати відповідача повернути йому спірне обладнання.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, вказав про те, що відповідач є власником спірного обладнання на підставі договору купівлі-продажу обладнання № 4/1 від 09.12.2014 та акту приймання - передачі майна від 01.06.2015, тому відсутні підстави для задоволення позову.При цьому місцевим судом була призначена судова почеркознавча експертиза, яка в подальшому була покладена в основу рішення.

Проте з такими висновками, колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх судових інстанцій, 09.12.2014 між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладений договір купівлі-продажу обладнання № 4/1, відповідно до п.п. 1.1 якого продавець зобов'язався продати майно - домкрати ДТ-40т в кількості 22 шт. за ціною 50 000 грн., а покупець зобов'язався прийняти майно та оплатити його вартість в порядку, передбаченому умовами договору.

Згідно з п.п. 2.1, 10.1 договору купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно та підписати акт приймання-передачі майна у строк не пізніше 01.06.2015.

Пунктом 3.1 договору купівлі-продажу сторони обумовили, що повна вартість майна складає 50 000 грн. Оплата здійснюється протягом десяти календарних днів з моменту пред'явлення продавцем відповідного рахунку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, зазначений продавцем.

Відповідно до п. 4.1 договору купівлі-продажу право власності на майно переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 9.1 Договору купівлі-продажу з моменту набрання чинності даним договором припиняє свою дію договір оренди обладнання № 4 від 01.09.2014 року.

Судами встановлено, що 01.06.2015 за актом приймання-передачі майна до договору № 4/1 від 09.12.2014 позивач передав, а відповідач прийняв обладнання - домкрати ДТ-40т в кількості 22 шт.

Договір купівлі-продажу та акт приймання - передачі майна від 01.06.2015 до договору купівлі-продажу від позивача підписані директором ОСОБА_6.

При цьому позивач заперечував існування та підписання з боку директора - ОСОБА_6 договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна, а також вказував на відсутність переходу до відповідача права власності на спірне обладнання, надавши суду довідку вих. № 738 від 03.10.2016 , відповідно до якої позивачем та його посадовими особами спірне обладнання не відчужувалось, ніякі документи з цього приводу не підписувались, зазначене майно значиться на балансі позивача.

З матеріалів справи вбачається , що за клопотанням позивача ухвалою суду від 12.10.2016 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Кіровоградському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до висновку експерта № 214 від 16.12.2016 підписи на вищезазначених документах від імені ОСОБА_6 виконані самим ОСОБА_6.

Із посиланням на необґрунтованість висновку експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу МВС України № 214 від 16.12.2016 та його суперечливість іншим обставинам справи, позивач неодноразово звертався з клопотанням про призначення повторної почеркознавчої експертизи.

Місцевий господарський суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, оскільки наявний у матеріалах справи висновок є повним, всебічним і зрозумілим, тому відсутні підстави для призначення повторної експертизи.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. У абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування

Згідно з ч. 3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд першої інстанції, не зважаючи на те, що позивач заперечував підпис на договорі купівлі-продажу та акті приймання-передачі майна, які були визнані судом, як правова підстава набуття відповідачем права власності на майно, і для встановлення питань щодо належності підпису на документах певній особі необхідні спеціальні знання, якими володіють експерти, у порушення вимог ч. 3 ст. 43, 41 ГПК України безпідставно відхилив клопотання про призначення повторної експертизи. При цьому, суд зазначив, що посилання директора ОСОБА_6 на ознаки підробки його підпису на договорі оренди обладнання № 4 від 01.09.2014 та акті приймання-передачі орендованого обладнання від 01.09.2014 , які були залучені судом у двох екземплярах та надані експерту для дослідження в якості умовно-вільних зразків, не свідчать про помилковість висновків експертизи, оскільки для проведення дослідження експерту були надані відібрані у судовому засіданні експериментальні зразки підпису ОСОБА_6, а також інші документи, які містять вільні та умовно-вільні зразки підпису ОСОБА_6, достовірність свого підпису на яких підтверджена самим ОСОБА_6 у судовому засіданні 12.10.2016, а також матеріали справи, які містять значну кількість порівняльного матеріалу, що відповідає Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2004 № 144/5, далі - Інструкція), з урахуванням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, також затверджених згаданим наказом Міністерства юстиції України. Зазначення експертом у своєму висновку, що договір оренди обладнання № 4 від 01.09.2014 та акт приймання-передачі орендованого обладнання від 01.09.2014 містять вільні зразки ОСОБА_6, в той час як судом вказані документи долучені до справи в якості умовно-вільних зразків не впливає на зміст проведеної експертизи та її обгрунтованість.

Отже, колегія суддів вважає, що фактично суд першої інстанції перебрав на себе невластиві суду функції вирішення питань, які потребують спеціальні знання.

Проте, суд апеляційної інстанції, не зважаючи на те, що у позивача були обґрунтовані сумніви у правильності висновку експерта, з огляду на наявність істотних порушень процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, що є підставою для проведення повторної судової експертизи, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про її призначення.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та згідно з ч. 1 ст. 11110,п. 3 ст. 1119 ГПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що судами попередніх судових інстанцій не було з'ясовано чи виконав відповідач умови укладеного договору купівлі-продажу , а саме п. 3.1 договору купівлі-продажу, яким сторони обумовили, що повна вартість майна складає 50 000 грн, оплата здійснюється протягом десяти календарних днів з моменту пред'явлення продавцем відповідного рахунку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, зазначений продавцем.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Доказів виконання відповідачем свого обов'язку стосовно оплати за спірне майно (22 домкратів) в матеріалах справи немає, як і немає належних та допустимих доказів фінансової звітності , які б свідчили про вибуття (реалізації) спірного майна з власності позивача.

Позивачем наголошувалося на тому, що спірні домкрати продовжують перебувати в нього на балансі, при цьому позивачем не виставлялися відповідачу жодних рахунків на оплату вартості спірних домкратів, а акт приймання-передачі майна від 01.06.2015 не може бути належним та допустимим доказом, у розумінні ст. 33 ГПК України, оскільки він не містить обов'язкових реквізитів первинного документу, що передбачені чинним законодавством України.

Суди попередніх судових інстанцій не взяли зазначеного до уваги, що призвело до передчасних висновків по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи, що допущені порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що постанова Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 та рішення господарського суду Миколаївської області від 08.02.2017 підлягає скасуванню, а справа передачі на розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно та об'єктивно перевірити доводи сторін, надати об'єктивну оцінку доказам, які мають значення для вирішення справи, витребувавши при цьому їх у разі необхідності, обговорити питання щодо призначення повторної судової почеркознавчої експертизи та на підставі всебічного, повного та об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності вирішити спір, правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні відносини.

Керуючись ст.ст. 85, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГІСТРАЛЬ-ЮГ" задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 та рішення господарського суду Миколаївської області від 08.02.2017 у справі № 915/922/16 - скасувати.

Справу № 915/922/16 направити на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області в іншому складі суду.

Головуючий Н. Нєсвєтова
Судді: Б. Грек
С. Могил