ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.06.2017 Справа № 920/372/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Молодецькій В.О., розглянувши матеріали справи № 920/372/17

за позовом - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Охтирка Сумської області,

до відповідача - Охтирської міської ради Сумської області, м. Охтирка Сумської області,

про розірвання договору,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за дорученням б/н від 24.04.2017,

відповідача - Сизоненка В.М. за довіреністю № 01-13/14 від 05.01.2017.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд розірвати договір про пайову участь замовника у розвиток інфраструктури міста Охтирка № 08/2013 від 30.04.2013 року, укладений між сторонами у справі.

Відповідач у письмовому відзиві проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначає, що факти викладені в позовній заяві не відповідають дійсності та чинному законодавству.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, у якій просить суд розірвати договір про пайову участь замовника у розвиток інфраструктури міста Охтирка № 08/2013 від 30.04.2013 року (далі - договір), укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Охтирською міською радою, посилаючись на вимоги статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою регулюється пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне.

Під час проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_4 позивач мав намір побудувати магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_4 був розірваний. На початку 2013 року позивач мав намір продовжити будівництво магазину і звернувся до Охтирської міської ради за відповідним дозволом.

30.04.2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Охтирською міською радою було укладено договір № 08/2013 про пайову участь замовника у розвитку інфраструктури міста Охтирка в розмірі 10051,80 грн. Договір укладено на підстав заяви про укладення договору про внесок забудовників об'єктів містобудування у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Охтирка у зв'язку з будівництвом магазину з продажу продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1, яка надійшла 24.04.2013 року від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 31).

24.04.2013 року позивачем було здійснено перший внесок в розмірі 104,70 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що з травня 2013 року між позивачем та колишньою дружиною тривали судові спори про розподіл спільного майна подружжя і будівництво продовольчого магазину не здійснювалося, земельна ділянка не використовувалася ним за призначенням.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.06.2012 року у справі № 1813/2194/2012, додатковим рішенням від 19.11.2013 року у справі № 1813/2194/2012 та ухвалою від 10.12.2013 року у зазначеній справі право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 було визнано за колишньою дружиною позивача ОСОБА_4 (а.с. 13-16).

Отже, фактично позивач був позбавлений права власності на земельну ділянку, а відповідно не мав можливості здійснювати будівництво магазину. Позивач зазначає, що про неможливість здійснення ним будівництва було відомо відповідним підрозділам Охтирської міської ради, оскільки позивач припинив виготовлення технічної документації та відомості про нового власника земельної ділянки були відомі відповідачу.

Однак, Охтирською міською радою 19.05.2014 року позивачу направлена претензія № 301-26/637 щодо стягнення з нього заборгованості за договором про пайову участь замовника у розвиток інфраструктури міста Охтирка № 08/2013 від 30.04.2013 року в сумі 9947,10 грн.

12.06.2014 року позивачем на адресу Охтирської міської ради направлено відзив на вищезгадану претензію, в якому позивачем обґрунтовано причини неможливості виконання умов вищезазначеного договору, оскільки фактично будівництво магазину не здійснюється, а тому інші умови договору не можуть бути замовником (позивачем) виконані (а.с. 21).

Із посиланням на статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», позивач стверджує, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Крім того позивач зазначає, що інформація щодо договору по пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об'єкта до експлуатації або в акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, з огляду на наступне:

Порядок розірвання договорів передбачений статтею 188 Господарського кодексу України, відповідно до якої, сторона договору, яка вважає за необхідне розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Згідно частини четвертої статті 188 Господарського кодексу України, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду лише у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу.

В порушення вищезазначених вимог від позивача на адресу відповідача пропозиції щодо розірвання договору про пайову участь замовника у розвиток інфраструктури міста Охтирка № 08/2013 від 30.04.2013 року не надходило, оскільки відзив від 12.06.2014 року на претензію про стягнення заборгованості за договором не є пропозицією про розірвання даного договору, а сам текст відзиву не містить прохання про розірвання оспорюваного договору.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Отже, замовником, який зобов'язаний взяти участь у розвитку інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування коштів до місцевого бюджету, є, зокрема, фізична особа-підприємець - власник або користувач земельної ділянки, який подав заяву про укладення відповідного договору та уклав такий договір.

30.04.2013 року між позивачем (замовником) та відповідачем (міською радою) був укладений договір № 08/2013 про пайову участь замовника у розвиток інфраструктури міста Охтирки.

Відповідно до пункту 1.1 договору, предметом даного договору є внесок замовника об'єкту містобудування у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Охтирка при здійсненні замовником будівництва магазину з продажу продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно пункту 2.1 договору, замовник (позивач) зобов'язується перерахувати внесок на розвиток інфраструктури міста, обчислений відповідно до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвиток інфраструктури м. Охтирка в сумі 10051,80 грн. з розстрочкою платежу з червня 2013 року по 23.04.2014 року.

Відповідно до пункту 5.2 договору, всі спірні питання розглядаються у встановленому закон порядку.

Згідно пункту 6.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання замовником (позивачем) своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до пункту 6.2 договору, термін перерахування коштів до 23.04.2014 року. Термін сплати не повинен перевищувати одного місяця (30 календарних днів) після здачі об'єкта в експлуатацію.

Пункт 7.2 договору передбачає, що одностороння зміна умов або одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

В якості правової основи вимоги щодо розірвання договору позивач посилається на статтю 652 Цивільного кодексу України, згідно якої, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як на істотну зміну обставин, яка на думку позивача є підставою для розірвання договору за рішенням суду на його вимогу, позивач посилається на визнання рішенням Охтирського міськрайонного суду від 19.12.2013 року права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за його колишньою дружиною ОСОБА_4, внаслідок чого позивач був позбавлений права і можливості здійснювати будівництво за цією адресою.

Суд вважає, що позивач в момент укладення договору - 30.04.2013 року не міг виходити з того, що така зміна обставин не настане.

Крім того, суд вважає, що із суті договору, ініціатором укладення та зобов'язаною стороною якого є позивач, випливає, що ризик зміни обставин несе саме позивач (заінтересована в розірванні договору сторона).

Така позиція суду грунтується на тому, що ще 27.06.2012 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області рішенням у справі № 1813/2194/2012, яка слухалася за письмовими заявами позивачки (ОСОБА_5) та відповідача (ОСОБА_1) у їх відсутність (а.с. 13-14), позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено: визнано частково нечинним та частково скасовано державний акт серії НОМЕР_1, який видано ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку розміром 0,1 га, розташованій в АДРЕСА_1, залишивши за відповідачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,1 га, що розташована в АДРЕСА_1.

Таким чином, в момент укладення договору (30.04.2013 року) - через 10 місяців після вищезгаданого рішення Охтирського міськрайонного суду від 27.06.2012 року, позивач не міг виходити з того, що зміна обставин, внаслідок яких позивач може бути позбавлений права і можливості здійснювати будівництво магазину по АДРЕСА_1, не настане.

Додаткове рішення від 19.11.2013 року у справі № 1813/2194/2012 (а.с. 15) Охтирським міськрайонним судом було прийнято у зв'язку з тим, що при ухваленні рішення від 27.06.2012 року, яким було розподілено земельні ділянки між сторонами у справі, суд не врахував рішення Охтирської міської ради; 187-МР від 31.05.2011 року, в пункті 9 якого зазначено про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки площею 0,03 га по АДРЕСА_1 з індивідуального житлового будівництва на комерційне використання (будівництво магазину) ОСОБА_1

Додатковим рішенням від 19.11.2013 року суд доповнив своє рішення від 27.06.2012 року абзацом, в якому деталізував, що ОСОБА_5 виділена частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 розміром 0,05 га, з якої (з врахуванням подальшого виправлення описки ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 10.12.2013 року) частина земельної ділянки площею 0,02 га призначена для індивідуального житлового будівництва, а інша частина в розмірі 0,03 га - для комерційного використання (будівництво магазину), а ОСОБА_1 (позивачеві у даній справі) виділена частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 розміром 0,05 га, призначена для індивідуального житлового будівництва.

Оскільки спір щодо права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, на якій позивач мав намір будувати магазин, тривав з 2012 року, то хоча остаточний розподіл частин тієї земельної ділянки між колишнім подружжям (ОСОБА_5 та ОСОБА_1) відбувся лише в листопаді - грудні 2013 року, позивач (ОСОБА_1) в момент укладення договору (30.04.2013 року) не міг виходити з того, що така зміна обставин, на яку він посилається у своїй позовній заяві у даній справі, не настане. Позивач укладаючи 30.04.2013 року договір мав виходити з того, що несе ризик зміни обставин, за яких він не матиме можливості здійснювати будівництво магазину по АДРЕСА_1 на спірній земельній ділянці, спір щодо якої у справі № 1813/2194/2012 розглядався Охтирським міськрайонним судом з 2012 року і станом на 30.04.2013 року (на момент укладення договору) залишалися не вирішеними остаточно спірні з 2012 року питання шодо розподілу частин тієї спірної земельної ділянки між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

За таких обставин відсутні підстави для розірвання договору між сторонами на вимогу заінтересованої сторони (позивача) у даній справі у зв'язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, оскільки суд не вбачає наявності одночасно тих чотирьох умов, які мають бути наявні у такому випадку, згідно статті 652 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина перша статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду наперед встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні його позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82, 84-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 04.07.2017.

Суддя П.І. Левченко