ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Справа № 914/2610/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівКорсака В.А., Швеця В.О.
за участю представників:
позивача (прокуратури)Томіліна М.Я.
відповідачів1.не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно) ОСОБА_5, ОСОБА_6
третіх осібне з'явились (про час та місце судового засідання повідомлений належно)
розглянувши матеріали касаційної скаргиЗаступник прокурора Львівської області
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017
у справі№914/2610/16 Господарського суду Львівської області
за позовомВиконавчого обов'язки керівника Червоноградської місцевої прокуратури в інтересах держави
до1.Стенятинської сільської ради; 2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (1)1.Відділ освіти Сокальської районної державної адміністрації Львівської області; 2.Стенятинський ясла-садок
пропро визнання недійсним договору оренди та зобов'язання звільнити приміщення

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий обов'язки керівника Червоноградської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Стенятинської сільської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (1) про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання звільнити приміщення.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.12.2016 (суддя Горецька З.В.) позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень від 01.08.2008 загальною площею 305,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Стенятинською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 Зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 звільнити та передати за актом приймання-передачі Стенятинській сільській раді приміщення площею 305,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з Стенятинської сільської ради Сокальського району на користь Прокуратури Львівської області - 1378,00 грн. судового збору. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на користь Прокуратури Львівської області - 1378,00 грн. судового збору.

Приймаючи рішення місцевий господарський суд виходив з того, що спірне орендоване приміщення на момент укладення договору перебувало на балансі садка, який є об'єктом освіти і, відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту", не може використовуватися не за призначенням, а може бути передане в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом, а тому посилання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на правомірність користування спірним приміщенням не прийнято судом до уваги, оскільки ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" прямо заборонено використовувати об'єкти освіти і науки не за призначенням. Враховуючи, що вимога про повернення орендованого приміщення є похідною, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення і вимоги про визнання договору оренди недійсним.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 (головуючий суддя Кордюк Г.Т., судді Давид Л.Л., Малех І.Б.) рішення Господарського суду Львівської області від 21.12.2016 скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятою судом апеляційної інстанції постановою, Заступник прокурора Львівської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення Господарського суду Львівської області від 21.12.2016 залишити в силі, посилаючись на неналежне дослідження судом апеляційної інстанції доказів та встановлення обставин, що призвело, на думку скаржника до порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 31.05.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., , Швець В.О.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.06.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 29.06.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.08.2008 між Стенятинською сільською радою, що іменується надалі "Домоуправління" в особі керуючого будинками ОСОБА_8 з одного боку і ОСОБА_7 (орендар) з другої сторони укладено договір оренди нежилих приміщень, згідно з п. 1 якого домоуправлінням на підставі рішення сільської ради здало, а орендар прийняв в орендне користування нежитлове приміщення в АДРЕСА_1 для використання під зал урочистих подій, загальною площею 305, 6 м2.

Строк дії договору оренди встановлюється з 01.08.2008 по 31.07.2033.

Вищезазначене приміщення по АДРЕСА_1 є майном Стенятинського ясла-садок, який підпорядкований та засновником якого відповідно до витягу з ЄДРПОУ являється Стенятинська сільська рада, такий знаходиться у комунальній власності Стенятинської сільської ради та забезпечує реалізацію прав дітей відповідної території на здобуття дошкільної освіти.

Відповідно до витягу з ЄДРПОУ Стенятинський ясла-садок є комунальним закладом, основним видом діяльності якого є дошкільна освіта.

Передумовою укладання договору від 01.08.2008 стало рішення Стенятинської сільської ради № 193 від 22.06.2008 "Про надання в оренду нежитлового приміщення дитячої дошкільної установи с. Стенятин".

Посилаючись на порушення вимог законодавства України щодо забезпечення мережі закладів освіти, відчуження їх майна, використання приміщень для цілей, не пов'язаних, з освітніми процесами та дозвіллям дітей, використання коштів на їх утримання, прокуратура Львівської області звернулася з позовом до Стянятинської сілської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання звільнити орендовані приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд апеляційної інстанції правомірно зауважував про наступне.

Як вже зазначалось, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави.

Конституцією України (в редакції, чинній на момент звернення прокурора з позовом) встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються, зокрема, функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Питання участі прокурора в господарському процесі врегульовано ст.ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з абз. 4 ч.ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. У позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

За змістом абз. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор набуває статусу позивача за умови відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду.

Прокурор вправі пред'явити позов в інтересах держави самостійно або в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" (з наступними змінами та доповненнями) надано судам роз'яснення у вирішенні питання про порушення справи за позовною заявою прокурора.

Згідно з абз. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. У разі невиконання такої вимоги подана ним позовна заява підлягає поверненню в порядку, встановленому статтею 63 названого Кодексу.

В абз. 2 п. 3 вищевказаної Постанови Пленуму наголошено, що інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому ч. 2 або 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Слід враховувати, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб'єктом владних повноважень.

З огляду на положення ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 29, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, абз. 2 п. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор, самостійно здійснюючи представництво інтересів держави в суді, повинен обґрунтувати порушення або можливість порушення інтересів держави, у випадку коли такий захист не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. При цьому, Законом прокурору надане право, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії, а у разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор вправі здійснювати передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

В свою чергу, здійснюючи судовий розгляд, суд повинен перевіряти, в тому числі, обґрунтованість наведених прокурором підстав здійснення представництва інтересів держави в суді, а за наявності відповідних сумнівів запропоновувати учасникам довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень за загальними правилами статей 4-3, 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши обставини щодо наявності у даному випадку порушення інтересів держави в особі територіальної громади с. Стенятини, колегія суддів апеляційної інстанції правомірно зазначала про наступне.

Так, ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Стенятинської сільської Ради народних депутатів Львівської області від 16.07.1991 прийнято на баланс сільської Ради народних депутатів дитячий садок "Барвінок" і котельню.

Таким чином, ясла-садок с. Стенятин являється комунальним закладом Стенятинської сільської ради і з 1991 року знаходиться на балансі Стенятинської сільської ради (до того балансоутримувачем був колишній колгосп ім. Леніна).

Згідно технічного паспорту на будівлю в АДРЕСА_1, Сокальського р-ну, Львівської області, який виготовлено Червоноградським МБТІ від 23.08.1990, загальна площа будівлі становить 1149,3 кв. м., з якої ? займає Стенятинський дитячий садок-ясла, тобто 575 кв.м., а інша частина - нежитлове приміщення лівого крила дитячої дошкільної установи площею 305,6 кв.м.

У 2008 році Фізична особа-підприємець ОСОБА_7 звернулась до Стенятинської сільської ради із заявою про надання їй в оренду нежитлового приміщення ІІ поверху лівого незадіяного крила дитячої дошкільної установи, з умовою проведення за власний рахунок ремонтно-відновлювальних робіт.

26.04.2008 Рішенням конкурсної комісії по оренді державного та комунального майна Стенятинської сільської ради визнано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 переможцем конкурсу на право оренди нежитлового приміщення ІІ поверху лівого незадіяного крила дитячої дошкільної установи с. Стенятин. Вирішено надати спірне нежитлове приміщення в оренду та заключили з фізичною особою-підприємцем договір оренди (в матеріалах справи відсутні відомості щодо оскарження вказаного рішення конкурсної комісії по оренді державного та комунального майна Стенятинської сільської ради).

01.08.2008 між Стенятинською сільською радою та ОСОБА_7 було укладено договір оренди нежитлового приміщення лівого крила дитячої дошкільної установи площею 305,6 кв.м. в с. Стенятин по вул. Центральній.

З матеріалів справи вбачається, що орендоване Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 приміщення знаходиться в лівому незадіяномі крилі, має окремий вхід, окремо відгороджену територію, окреме електро-, газо-, водопостачання та каналізацію.

З пояснення сільської ради (т. 1 а.с. 166-167) вбачається, що нежитлове приміщення лівого крила дитячої дошкільної установи знаходилось в аварійному стані, а після укладення з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 договору оренди, остання відремонтувала його і на даний час йдуть ремонтні роботи по утепленню фасаду.

Звертаючись до суду з позовом прокурор вказував про те, що при укладенні договору оренди було порушено норми законодавства, адже спірне приміщення є майном Стенятинського ясла-садка, фінансується за кошти бюджету, а наразі використовується не для діяльності, пов'язаної з навчальним процесом.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до ч. 1 та п. 4 ч. 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" встановлено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно до п.4 Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №400/2011, нагляд та контроль за дотриманням вимог санітарного законодавства органами виконавчої влади і органами місцевого самоврядування, органами влади Автономної Республіки Крим, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, фізичними особами та громадянами, реалізацією ними санітарних та протиепідемічних (профілактичних) заходів, безпосередньо здійснює Держсанепідем служба України.

Відповідно до п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 № 63 здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується, що приміщення, передане в оренду за спірним договором не фінансується з державного бюджету, в ньому не проводиться навчальний процес, а праве крило будівлі в якому знаходиться ясла - садок та ліве крило є технологічно розділеними, що підтверджується технічним паспортом будівлі (інвентаризаційна справа №12226).

До того ж, як вже зазначалось, ясла-садок с. Стенятин являється комунальним закладом Стенятинської сільської ради і з 1991 року знаходиться на балансі Стенятинської сільської ради.

В своїй позовній заяві прокурор зазначав і про те, що даним позовом захищає порушення інтересів держави в особі територіальної громади с. Стенятини.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься листи (т. 1 а.с. 182-193) від усіх громадян с. Стенятини, в яких останні надають пояснення та просять не задовольняти позовні вимоги прокурора, а також заяви від депутатів Стенятинської сільської ради та батьків дітей (т. 2 а.с. 187-191), які відвідують Стенятинський ясла - садок в с.Стенятин, зі змісту яких вбачається, що спірне приміщення передано в оренду зі згоди територіальної громади, оскільки, як зазначено в заявах, потреби для використання даного приміщення під дитячий навчальний заклад немає, права дітей у зв'язку з укладенням спірного договору жодним чином не порушено, при цьому від оренди приміщення надходять кошти за які проведено ремонтні роботи, закуплено побутову техніку та систему опалення.

З викладеного вбачається, що прокурором не надано жодного доказу в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України того, які є підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді та не обґрунтовано порушення інтересів держави та прав територіальної громади внаслідок укладення спірного договору оренди

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне вказати і про те, що спірний договір було укладено ще у 2008 році, а відповідно, з позовом прокуратура звернулась лише у 2016 році, тобто через 8 років. Також матеріалами справи підтверджується, що прокурор ще у 2008 році був обізнаний про укладення спірного договору оренди.

Таким чином, оцінивши все вищенаведене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, адже прокурором не було доведено, що орендоване за спірним договором приміщення до його укладення використовувалося навчальним закладом у навчально-виховній роботі, технологічно пов'язане з навчально - виховним процесом, не доведено факт порушення прав вихованців та осіб, які працюють у даному навчальному закладі.

Колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу і на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зауважує на тому, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів касаційної інстанції вирішуючи даний спір опиралась не тільки на суперечливі і взаємовиключні юридичні обґрунтування сторін, а перш за все на базовий правовий принцип - принцип правової визначеності.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 р. із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Заступника прокурора Львівської області, адже доводи викладені у скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і не є такими, що тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 у справі №914/2610/16 Господарського суду Миколаївської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді В.Корсак

В.Швець