ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа № 922/1097/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Медуниця О.Є.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача - ОСОБА_1 (довіреність № 1793 від 18.04.2017)

третьої особи - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 12.01.2017)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Злагода", с. Соснівка, Харківська область (вх. №1513 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2017 у справі № 922/1097/17

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Злагода", с. Соснівка, Харківська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Хорошево, Харківська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватна багатогалузева фірма "КОЛОС", с. Докучаєвське, Харківська область

про стягнення 504696,29 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Селянське (фермерське) господарство "Злагода", с. Соснівка, Харківська область звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Хорошево, Харківська область, в якому просив суд стягнути з останнього суму збитків у розмірі 467832,00 грн., 3% річних в розмірі 5191,00 грн., 31596,29 грн. - інфляційних, що разом становить 504619,29 грн. Судові витрати позивач просив суд покласти на відповідача.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.04.2017 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватну багатогалузеву фірму "КОЛОС".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.04.2017 по справі № 922/1097/17 (суддя Присяжнюк О.О.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач із даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2017 по справі № 922/1097/17 скасувати на підставі пунктів 1-4 частини першої статті 104 Господарського процесуального кодексу України та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.06.2017 о 10:30 год.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 5990 від 07.06.2017), в якому проти доводів скаржника заперечує, вважає позовні вимоги у даній справі необґрунтованими, безпідставними та такими, що цілком законно та вмотивовано залишені судом першої інстанції без задоволення. Відповідач просить рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник позивача в судове засідання 08.06.2017 не з'явився, але 08.06.2017 звернувся до суду із заявою (вх. № 6027 від 08.06.2017), в якому просив розгляд справи відкласти на інший день, в зв'язку з тим, що уповноважений представник Селянського (фермерського) господарства "Злагода" 08.06.2017 братиме участь в розгляді кримінальної справи в Київському районному суді міста Харкова, на підтвердження чого надав відповідні докази.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 клопотання представника позивача (вх. № 6027 від 08.06.2017) про відкладення розгляду справи задоволено. Розгляд справи відкладено на 22.06.2017 об 11:00 год.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватна багатогалузева фірма "КОЛОС", с. Докучаєвське, Харківська область не скористалась своїм правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надала суду апеляційної інстанції та скаржникові відзив на апеляційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Позивач не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Перевіривши матеріали справи колегія суддів зазначає, що в даному випадку неявка позивача в засідання суду апеляційної інстанції 22.06.2017 не перешкоджає перегляду прийнятого у даній справі рішення в апеляційному порядку, а справа може бути розглянута без участі позивача за наявними у ній матеріалами і наведеними в апеляційній скарзі доводами. Додаткових пояснень по суті спору, окрім зазначених в апеляційній скарзі, позивачем суду апеляційної інстанції не надано.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції прийнято до уваги, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи те, що розгляд справи судом апеляційної інстанції вже відкладався і саме за клопотанням позивача, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подати докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів, враховуючи обмежені процесуальні строки апеляційного розгляду справи, встановлені статтею 102 Господарського процесуального кодексу України, а також відсутність клопотань з боку сторін спору щодо продовження цього строку, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Селянського (фермерського) господарства "Злагода", с. Соснівка, Харківська область (вх. №1513 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2017 у справі № 922/1097/17 задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як стверджує позивач, 28.10.2016 між Селянським (фермерським) господарством "Злагода" та Приватною багатогалузевою фірмою "КОЛОС" було укладено усний договір поставки, відповідно до якого сторони домовились про поставку товару (насіння соняшника) в кількості 46,32 тон за ціною 10100,00 грн. за 1 тону товару. Загальна вартість товару за усним договором поставки становить 467832,00 грн.

Також, позивач зазначає, що 28.10.2016 ним було передано Приватній багатогалузевій фірмі "КОЛОС" товар (соняшник) в кількості 46,32 тони, що підтверджується видатковою накладною № 55 (том 1 аркуш справи 17). Факт поставки товару позивач підтверджує товарно-транспортними накладними №1 від 28.10.2016 та № 2 від 28.10.2016 (том 1 аркуші справи 18-19).

Позивач вважає свої зобовязання за усним договором поставки виконаними в повному обсязі. Натомість відповідач оплату за отриманий товар не провів. З моменту поставки товару звязок у позивача з Приватною багатогалузевою фірмою "КОЛОС" відсутній; ні на які засоби звязку остання не відповідає, за місцем реєстрації відсутня.

Однак, як вказує позивач, із товарно-транспортних накладних вбачається, що перевезення вантажу здійснювалось автомобільним перевізником з використанням транспортного засобу - автомобіль КАМАЗ АХ 8696 ск, причіп АХ 0-57 ХР. Власником даного транспортного засобу є Фізична особа-підприємець ОСОБА_3. Відповідно до реєстру приймання-передання соняшника вагарем за формою №78-а, затвердженою Наказом Міністерством сільського господарства України, позивачем водію перевізника - ОСОБА_4 28.10.2016 було відпущено товар (соняшник) в кількості 46,32 тон., що підтверджується особистим підписом водія.

В позовній заяві позивач посилається на те, що водій перевізника - ОСОБА_4 отримав для перевезення товар (зерно соняшника) в кількості 46,32 т. для перевезення та подальшого передання покупцю - Приватній багатогалузевій фірмі "КОЛОС". При цьому, позивач не має достатніх даних на підтвердження факту передання товару покупцю, отриманого водієм перевізника ОСОБА_4

Предметом даного судового розгляду є вимога позивача про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 суми збитків, завданих працівником, в розмірі 467832,00 грн., які з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних складають 504696,29 грн.

В якості правового обґрунтування позову позивач посилається на положення статті 1166, частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України, за якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Норми цих статей регулюють правовідносини по нарахуванню та стягненню збитків, які виникли із позадоговірних відносин.

Позивач вважає, що за даних обставин справи, існують правові підстави для відшкодування відповідачем збитків у розмірі 467832,00 грн. внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проте, дослідивши наявні матеріали справи, місцевий господарський дійшов вірного висновку про те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України складу цивільного правопорушення, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Колегія суддів визначає, що статтею 3 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 Цивільного кодексу України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов'язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов'язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (частина перша та друга статті 16 Цивільного кодексу України).

Статтями 20, 144 Господарського кодексу України також передбачено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі, застосування штрафних санкцій; майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, з інших обставин, з якими закон пов'язує виникнення майнових прав та обов'язків суб'єктів господарювання.

Статтею 22 Цивільного кодексу України виокремлено дві групи збитків: реальна шкода та упущена вигода. В разі порушення зобов'язання боржником, він зобов'язаний відшкодувати збитки в повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно частини першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно положень статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: - протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; - наявність збитків; - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; - вина боржника.

Колегія суддів апеляційної зазначає, що право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення, а саме, порушення цивільного права чи інтересу, завдання збитків, причинного звязку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки. Отже, вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку доведеності кожного з елементів складу правопорушення і недоведеність хоч би одного із елементів складу правопорушення виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Наявність порушення зобов'язання само по собі не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків за відсутності чи недоведеності причинно-наслідкового зв'язку між таким порушенням та завданням збитків. При цьому кредитор не повинен доводи вину боржника у порушенні зобов'язання.

До предмету доказування у справі зі спору про стягнення збитків входить доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником; розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та завданими збитками.

Згідно зі статтями 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції на підставі правової оцінки наданих до справи матеріалів встановлено, що у діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення, а тому правові підстави для задоволення звернених до нього вимог про стягнення збитків у розмірі 467832,00 грн. відсутні.

Як свідчать матеріали справи, обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, позивач не надав жодних доказів на підтвердження прийняття товару, зокрема насіння соняшника, саме відповідачем у справі, оскільки у наданих до позову товарно-транспортних накладних в якості автомобільного перевізника визначено: «ПП «Лелюк ДП», хоча відповідачем у справі є ФОП ОСОБА_3 У наданому позивачем реєстрі приймання-передання соняшника вагарем за формою №78-а, останнім також зазначено про відпуск товару (соняшника) в кількості 46,32 тон водію - ОСОБА_4, а не відповідачу у справі. Водночас, позивачем не надані докази того, що водій ОСОБА_4 є найманим працівником відповідача у справі.

Крім того, за всіма обставинами справи не вбачається вина відповідача у виникненні збитків (як-то: пошкодження спірного вантажу, його втрата, псування, знищення, тощо) та причинний зв'язок між поведінкою відповідача і виникненням збитків. Розмір збитків в сумі вартості товару - 467832,00 грн., які визначені позивачем такими, що підлягають до відшкодування, жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Наявні в матеріалах справи документальні докази, а саме видаткова накладна № 55 від 28.10.2016, товарно-транспортні накладні №1 від 28.10.2016 та № 2 від 28.10.2016 жодним чином не підтверджують склад правопорушення, що в даному випадку виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

При цьому, дослідивши зміст цих документів, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про їх складення позивачем із порушенням вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи для надання їм юридичної сили та доказовості можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, видаткові накладні, які в силу положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами, підтверджують реальний рух товарних активів та наявність господарських операцій з купівлі-продажу відповідної товарної продукції.

При вивченні матеріалів справи судом першої інстанції було встановлено, що позивач в позовній заяві та в судовому засіданні послався на укладення між ним та третьою особою усного договору поставки та стверджував, що товар передався на підставі видаткової накладної №55 від 28.10.2016.

Однак при цьому, видаткова накладна № 55 від 28.10.2016 у графі "Доручення" в якості підстав передачі товару містить інше посилання, зокрема «Позика», а не на договір поставки, як про це стверджує позивач.

При цьому, правова природа договору позики є такою, що за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частини перша та третя статті 1049 Цивільного кодексу України).

Без зазначення у видатковій накладній № 55 від 28.10.2016 підстави проведення господарської операції, ані суд першої, ані суд апеляційної інстанції не може ідентифікувати факт її здійснення безпосередньо на підставі умов договору поставки, на який йдеться посилання у позові.

Правові підстави передачі спірного товару позивачем не підтверджені, а факт існування будь-яких господарських взаємовідносин із позивачем відповідач та третя особа заперечують.

Крім того, відповідно до частини 27 статті 1 затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 N 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з пунктами 11.1., 11.4. вказаних Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

В наданих до позову товарно-транспортних накладних №1 від 28.10.2016 та № 2 від 28.10.2016 в графі "Відпуск за довіреністю вантажоодержувача" зазначено: «накладна №55 від 28.10.2016», але при цьому зазначені первісні документи в порушення вимог, що до них ставляться, не містять відомостей, передбачених Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи.

Докази звернення позивача із відповідною вимогою про оплату товару, поставленого по видатковій накладній №55 від 28.10.2016, у справі не містяться.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що оскільки водій перевізника ОСОБА_4 отримав для перевезення зерно соняшника в кількості 46,32 т. для перевезення та подальшого передання покупцю Приватній багатогалузевій фірмі "КОЛОС", а у позивача відсутні дані на підтвердження факту передання товару покупцю, отриманого водієм перевізника ОСОБА_4, тому відповідач - ФОП ОСОБА_3 повинен нести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, вимога про стягнення яких є предметом заявленого позову.

Однак наведені позивачем доводи та надані в підтвердження складу цивільного правопорушення документальні докази, якими він обґрунтовує нарахування збитків за правилами статей 1166, 1172 Цивільного кодексу України, є безпідставними та такими, що не підтверджують всі елементи складу правопорушення, у зв'язку з чим склад правопорушення в цілому на підставі якого може бути відповідач притягнутий до відповідальності у вигляді стягнення шкоди - відсутній. Позивач вважаючи, що йому відповідач завдав збитків, не навів обставин в чому полягали неправомірні дії або бездіяльність відповідача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 31596,29 грн. інфляційних нарахувань заборгованості та 3% річних у розмірі 5191,00 грн. за період з 29.10.2016 по 13.03.2017, які нараховані на суму збитків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх задоволенні, оскільки позовні вимоги в цій частині суперечать чинному законодавству.

Так, згідно частини другої статті 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з аналізу наведеної норми, суд першої інстанції аргументовано зазначив, що вищезазначені нарахування проводяться на суму, яку за виниклим грошовим зобов'язанням боржник не перерахував стягувачу за час коли таке зобов'язання у боржника виникло до дня сплати боргу.

Проте, як вбачається з матеріалів прави у відповідача такі зобов'язання перед позивачем на день розгляду справи відсутні.

При цьому, проведення нарахувань на суму збитків зазначеною нормою не передбачено.

Доводи позивача, з яких подана апеляційна скарга, не спростовують висновків місцевого господарського суду про відмову в позові, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, яка розглядається, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття Господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі, через що правові підстави для його скасування у суду апеляційної інстанції відсутні.

На підставі положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Злагода", с. Соснівка, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2017 у справі № 922/1097/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Медуниця О.Є.