ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р.Справа № 916/992/13

Господарський суд Одеської області у складі:

Головуючий суддя Волков Р.В.,

суддя Літвінов С.В. та суддя Смелянець Г.Є.

при секретарі судового засідання Бобошко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом: Військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району;

До відповідача: Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області;

За участю третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Кабінету Міністрів України та Управління червоного прапора південного оперативного командування

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Фермерського господарство „Кобера -5ББ;

2) Одеської обласної державної адміністрації;

про визнання незаконним та скасування розпорядження.

Представники:

Від прокуратури: ОСОБА_1М.(за службовим посвідченням № 046053);

Від Міністерства оборони України: ОСОБА_2 (за довіреністю);

Від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району: не з`явився.

Від відповідача: не з`явився.

Від Кабінету Міністрів України: ОСОБА_3 (за довіреністю);

Від ФГ „Кобера -5ББ: не з`явився.

Від Одеської обласної державної адміністрації: не з`явився.

встановив:

Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до відповідача, Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, про визнання недійсним та скасування Розпорядження відповідача № 333/А-2006 від 30.08.2006 „Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ФГ „Кобера-5ББ на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради.

Прокурор уточнив позовні вимоги та просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 333/А-2006 від 30.08.2006 „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ФГ „Кобера-5ББ на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради.

В обґрунтування своїх вимог посилається на незаконність прийнятого відповідачем розпорядження, порушення інтересів держави, незаконне вилучення земель державної власності без згоди землекористувача, відсутність у відповідача повноважень на розпорядження землями оборони, порушення порядку використання земель оборони, відсутність будь-яких рішень щодо припинення права користування Міністерством оборони спірними земельними ділянками площею, можливість надання земельної ділянки в користування лише після її вилучення у попереднього землекористувача у встановленому законом порядку а також на інші зазначені у позовній заяві та поясненнях обставини.

Представники Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу ОСОБА_2 позов підтримали.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на невизначеність землекористувача спірної земельної ділянки, відсутність документів на право користування землею, відсутність підстав та повноважень для заявлення позову, відсутність встановлення меж земельної ділянки в натурі, а також на інші зазначені у відзиві та поясненнях обставини.

Третя особа по справі без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ФГ „Кобера-5ББ проти позову заперечує, підтримує позицію відповідача з викладених у відзиві та поясненнях підстав.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області 30.08.2006 було прийняте Розпорядження № 333/А-2006 „Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ФГ „Кобера-5ББ на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради (а.с.27 т.1).

Пунктом 1 вказаного розпорядження зобовязано затвердити поданий ФГ „Кобера-5ББ проект землеустрою щодо відведення у довгострокову оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Веселодолинської сільської ради.

Пунктом 2 розпорядження зобовязано передати Фермерському Господарству „Кобера-5ББземельну ділянку площею 400,0 (чотириста гектарів) ріллв в довгострокову оренду строком на строк девять років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

18.12.1945 р. Радою народних комісарів УРСР було прийнято Постанову № 2002/063, якою вирішено відвести на території Бородінського, Тарутінського та Саратського районів 20000га землі під окружний артполігон Одеського військового округу та просити Раду народних комісарів Союзу РСР дозволити Раді народних комісарів УРСР відвести під полігон 20000га землі в Ізмаїльській області 20000га землі, зобовязати Ізмаїльський облвиконком після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000га землі уточнити на місці, за рахунок яких землекористувачів відводяться землі і встановити межі відведеної ділянки в натурі.

12.02.1946 р. постановою Ізмаїльського обласного виконавчого комітету та бюро обкому затверджено перелік організаційних заходів, необхідних для здійснення в натурі передачі земель Одеському військовому округу та переселення у звязку з цим селянських господарств. Рішенням засідання Ізмаїльського обласного виконкому № 7 від 10.06.1946 р. затверджено акт обласної комісії від 10.06.1946 р. про передачу земельної ділянки площею 23600га під навчальний артилерійський полігон Одеського військового округу. Із вказаного періоду земельна ділянка використовувалася Збройними силами. Також до матеріалів справи надано Технічний звіт із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки колишнього Тарутінського загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради Тарутінського району Одеської області, виконаний Державним підприємством „Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою за замовленням Веселодолинської сільської ради в 2007 році із відміткою щодо знаходження 400га ФГ „Кобера-5ББ на вказаній земельній ділянці.

Згідно ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 2 Закону України „Про оренду землі встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Приписами п.5 ст.116 Земельного Кодексу України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п.1 ст.77 Земельного Кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Пунктом 4 вказаної статті встановлено, що порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Згідно зі ст.1 Закону України, „Про використання земель оборони, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Ст.14 Закону України „Про Збройні Сили України встановлює, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління...

П.4 пп.„в ст.84 Земельного Кодексу України визначає, що землі оборони належать до до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність.

Згідно зі ст.13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до Закону України "Про оборону України", Кабінет Міністрів України встановлює порядок надання Збройним Силам України, іншим військовим формуванням у користування державного майна, в тому числі земельних ділянок.

Стаття ст. 1 Закону України „Про управління об'єктами державної власності вказує, що управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними у межах, визначених законодавством України.

Законами України „Про управління об'єктами державної власності, „Про правовий режим майна у Збройних Силах України, „Про оборону України, встановлено, що повноваження в частині управління військовим майном здійснюється центральним органом виконавчої влади - Міністерством оборони України.

Отже, Міністерство оборони, як центральний орган виконавчої влади, може приймати рішення стосовно земель оборони в межах прав, наданих користувачу земельної ділянки.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені у ст.141 Земельного Кодексу України.

Виходячи з вищенаведених норм майно, в тому числі і земля, якими користуються Збройні сили являються державною власністю, розпорядником яких є Міністерство оборони України, а Кабінет Міністрів України встановлює порядок надання у користування земельних ділянок.

Вказані обставини також підтверджені Постановою Вищого Адміністративного суду України від 12.12.2007 по справі № К-35793/06 та Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 по справі № 2-а-3436/08/1570.

Крім того, вказаною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду встановлені наступні обставини.

„... право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945 року та на підставі рішення Ізмаїльського обласного виконкому від 1946 року.

„ ... колегія суддів вважає, що, незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування вищезазначеними землями залишається за Міністерством оборони України, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями на праві постійного користування.

Частина 5 ст. 116 ЗК України містить імперативну норму про те, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 149 ЗК України земельна ділянка може вилучатися лише за згодою користувача, примусове ж вилучення має допускатися лише для суспільних потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а згода Міністром оборони України на її вилучення не надавалася.

При розгляді вказаної справи адміністративним судом апеляційної інстанції встановлено, що право постійного користування землями Тарутинського загальновійськового полігону залишається за Міністерством оборони України, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та закріплені за відповідними військовими формуваннями на праві постійного користування.

Фактично адміністративним судом апеляційної інстанції та ухвалою Вищого адміністративного суду встановлені певні факти, які мають суттєве значення для цієї справи.

Згідно ч.3 ст.35 Господарського процесуального Кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.5 ст.116 Земельного Кодексу України в редакції на момент прийняття оскаржуваного розпорядження відповідача № 333/А-2006 від 30.08.2006, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Також рішенням Конституційного суду України у справі № 1-17/2005 від 22.09.2005 визначено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою внаслідок не оформлення правовстановлюючого документу на неї, в тому числі держаного акту.

Щодо застосування Розпорядження Кабінету Міністрів України від 8.07.2006 р. № 390-р „Про передачу майнових комплексів військових містечок суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вказаною постановою прийнято пропозицію Міноборони, погоджену з обласними, міськими, районними, селищними і сільськими радами та Арцизькою райдержадміністрацією (Одеська область), щодо передачі з державної власності у власність (спільну власність) територіальних громад та до сфери управління Арцизької райдержадміністрації майнових комплексів військових містечок згідно з додатком. У додатку зазначене Військове містечко № 10 с.Весела Долина Тарутинського району. Разом з цим, матеріали справи містять відомості, що на обліку Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району згідно індивідуальної картки обліку земельної ділянки рахується військове містечко № 11 за адресою с.Надежідвка Тарутинського району Одеської області.Таким чином, вказане Розпорядження Кабінету Міністрів України не має відношення до земельної ділянки, про яку йдеться у оскаржуваному розпорядженні відповідача.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, відповідач при прийнятті оскаржуваного розпорядження самовільно і незаконно розпорядився землями оборони, всупереч вимогам чинного законодавства.

При цьому суд приймає до уваги, що будь-яке листування сторін не може замінити собою встановлену діючим законодавством процедуру вилучення або передачі земельної ділянки.

З приводу обраного прокурором способу захиста порушеного права суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В провадженні господарського суду знаходиться справа № 916/3477/13 за позовом заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, що виступає в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до відповідачів, Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, та Фермерського господарства „КОБЕРА-5ББ" про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки площею 400,00 га.

Провадження по вказаній справі зупинено ухвалою господарського суду Одеської області від 03.06.2014 до вирішення спору по справі № 916/992/13, тобто по цій справі. У зазначеній ухвалі суд дійшов до висновку, що до вирішення спору про недійсність Розпорядження Тарутинської РДА (№ 333/А-2006 від 30.08.2006р.), на підставі якого було укладено спірний договір оренди, неможливо вирішити спір по цій справі (№ 916/3477/13).

Вказана ухвала набула законної сили.

Таким чином, вирішення питання щодо реального захисту прав землекористувача, яке є предметом розгляду у справі № 916/3477/13, поставлено у залежність від результатів розгляду законності розпорядження № 333/А-2006 від 30.08.2006, яке є предметом розгляду по цій справі (916/992/13).

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Частина третя вказаної статті встановлює, що Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Суд також враховую позицію Верховного Суду україни, висловлену у постанові № 6-2510ц15 від 16.12.2015, відповідно до якої:

„Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в звязку з прийняттям субєктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.

З урахуванням вказаних обставин, суд вважає за можливе захистити порушене право шляхом задоволення позову про визнання недійсним та скасування Розпорядження відповідача.

Представником третьої особи „ФГ „Кобера 5ББ надано клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 136-139 т.3). Разом з цим, вказане клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ст.267 Цивільного Кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 п.2.1 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб. Таким чином, суд не може вирішувати питання щодо застосування позовної давності за заявою „ФГ „Кобера 5ББ, яке є третьою стороною по справі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.49 господарськоог процесуального Кодексу України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.1 Закону України, „Про використання земель оборони, ст.ст.13, 77, 78, 84, 92, 116, 141, 149 Земельного Кодексу України, ст.14 Закону України „Про Збройні Сили України, ст. 1 Закону України „Про управління об'єктами державної власності, ст.ст.19, 55 Конституції України, ч.1 ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст.267 Цивільного Кодексу України, ст.ст.22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд,-

вирішив:

1. Позов Військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 333/А-2006 від 30.08.2006 „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ФГ „Кобера-5ББ на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 26.06.2017 року. Повний текс рішення підписаний 03 липня 2017 р.

Головуючий суддя Р.В. Волков

Суддя С.В. Літвінов

Суддя Г.Є. Смелянець