ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа № 911/1330/17

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Київській області

до Володарської районної державної адміністрації Київської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання недійсними і скасування розпоряджень та визнання недійсним державного акта

за участю представників сторін:

позивач - Горбатюк І.М., предст. за дов. від 01.02.2017 № 16;

відповідач - не з'явився;

третя особа - не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Головного управління Держгеокадастру у Київській області (позивач) до Володарської районної державної адміністрації Київської області (відповідач) про визнання недійсними та скасування розпоряджень №545 від 15.10.2009 і № 345 від 21.06.2010 та про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку: серія НОМЕР_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що прийняті Володарською районною державною адміністрацією Київської області розпорядження є незаконними, оскільки відповідач надав дозвіл на розробку документації із землеустрою та в подальшому затвердив розроблену документацію із землеустрою і передав у власність земельні ділянки для обслуговування господарських будівель та споруд, що не передбачено статтею 17, частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України, статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Крім того, передана у власність третій особі земельна ділянка знаходиться в межах земель, на які спілці селян «Вітчизна» було видано державний акт на право колективної власності серії НОМЕР_3 від 21.02.1996 р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за НОМЕР_2.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.05.2017 порушено провадження у справі № 911/1330/17 та допущено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, розгляд справи призначено на 12.06.2017.

На підставі ухвали суду від 12.06.2017, у зв'язку з неявкою в судове засідання представників відповідача та третьої особи та неподання останніми витребуваних судом документів, розгляд справи було відкладено на 26.06.2017.

26.06.2017 в судове засідання з'явився представник позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю.

Відповідач та третя особа повторно в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення за № 09 4 про належне повідомлення відповідача за зазначеною в позові та Витягу з ЄДР адресі, та поштовий конверт, повернутий від третьої особи «за закінченням встановленого строку зберігання»; вимоги суду, викладені в ухвалах від 04.05.2017 та 12.06.2017 не виконали, зокрема, письмових пояснень та відзиву на позов не подали.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

Враховуючи те, що дослідження доказів, яких достатньо для повного, всебічного та об'єктивного розгляду спору закінчено, за результатами розгляду матеріалів справи, суд керуючись нормами статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 26.06.2017 оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

встановив:

Розпорядженням Володарської районної державної адміністрації від 15.10.2009 № 545 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Біліївської сільської ради за межами села Біліївка» надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку загальною площею 17,1539 га для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Біліївської сільської ради за межами села Біліївка.

На виконання вищезазначеного розпорядження, відповідачем було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Біліївської сільської ради за межами села Біліївка.

В подальшому, розпорядженням Володарської районної державної адміністрації від 21.06.2010 № 345 затверджено технічну документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано земельну ділянку площею 16,8604 га у власність гр. ОСОБА_1 для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Біліївської сільської ради за межами села Біліївка.

На підставі вказаного розпорядження Володарської райдержадміністрації гр. ОСОБА_1 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1.

Однак, як зазначалось вище та про що стверджує позивач, зазначені розпорядження є незаконними, оскільки суперечать нормам Земельного кодексу України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», з тих підстав, що вищезазначені норми не передбачають передачу у власність земельних ділянок для обслуговування господарських будівель та споруд.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 статті 17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України закріплено повноваження районних державних адміністрацій щодо передачі на їхній території земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Отже, зазначеною нормою прямо вказано та передбачено лише в конкретних випадках право передачі земельної ділянки у власність громадянам, до якої передача у власність земельних ділянок для обслуговування господарських будівель та споруд не відноситься.

Відповідно до пунктів 1, 2, 11 ч. 1 та частини 2 статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що розпорядження від 15.10.2009 № 545 та розпорядження від 21.06.2010 № 345 видані Володарською районною державною адміністрацією з перевищенням повноважень, наданих чинним законодавством.

Крім того, як зазначив представник позивача, згідно з документами та матеріалами, які містяться в технічній документації, земельна ділянка площею 16,8604 га для обслуговування господарських будівель та споруд, щодо якої гр. ОСОБА_1 передбачено виготовити правовстановлюючі документи, знаходиться в межах земель, на які спілці селян «Вітчизна» було видано державний акт на право колективної власності серії НОМЕР_3 від 21.02.1996, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за НОМЕР_2. Землю передано у колективну власність для сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч.3 статті 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України.

Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені статтею 140 Земельного кодексу України.

Доказів, які б свідчили про припинення права колективної власності на земельні ділянки спілки селян «Вітчизна» в порядку і на підставах встановлених Земельним кодексом України, відповідач не надав, та згідно пояснень позивача такі відомості взагалі відсутні.

Відповідно до частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Отже, наведені вище обґрунтування та докази свідчать про те, що громадянин ОСОБА_1 набув права власності на земельну ділянку всупереч положень частини третьої статті 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», та частини першої статті 81 Земельного кодексу України.

Доказів, які б спростовували викладені вище обставини ані відповідачем, ані третьою особою не надано.

Крім того, відповідно до ч. 2,3 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка з цільовим призначенням для сільськогосподарського виробництва, що перебувала у колективній власності, передається гр. ОСОБА_1 для обслуговування господарських будівель і споруд, тобто зі зміною її цільового призначення.

Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку про те, що розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 15.10.2009 № 545 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Біліївської сільської ради за межами села Біліївка» та розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 21.06.2010 №345 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для обслуговування господарських будівель та споруд на території Біліївської сільської ради» підлягають визнанню недійсними та скасуванню.

Що ж до вимоги про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30.12.2010, виданного ОСОБА_1 на підставі розпорядження № 345 від 21.06.2010, слід зазначити, що відповідно ч. 10 ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам. Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку (п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Зважаючи на те, що визнання Державного акту є похідною вимогою від вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження № 345 від 21.06.2010, яка судом задоволена, Державний акт серії НОМЕР_1 від 30.12.2010 підлягає визнанню недійсним.

Згідно ст. 49 ГПК України, судовий збір при задоволенні позову покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним та скасувати розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 15.10.2009 № 545 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Біліївської сільської ради за межами села Біліївка».

3. Визнати недійсним та скасувати розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 21.06.2010 № 345 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для обслуговування господарських будівель та споруд на території Біліївської сільської ради».

4. Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1.

5. Стягнути з Володарської районної державної адміністрації (09300, Київська область, Володасрький р-н, смт Володарка, пл. Миру,4, ) на користь Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14, ) - 4 800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп. судового збору.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 06.07.2017

Суддя О.В. Щоткін