КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2017 р. Справа № 910/2798/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Яковлєва М.Л.

У судому засіданні взяли участь представники сторін:

- позивача: Будник К.А., довіреність № б/н від 02.12.2016

- відповідача: не з'явився;

- третьої особи -1: Чирський Ю.В., довіреність № б/н від 31.05.2016

- третьої особи-2: не з'явився;

- третьої особи -3: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЛА ЛАНА» на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі № 910/2798/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЛА ЛАНА», с. Кошелівка, Червоноармійський район, Житомирська обл.

до публічного акціонерного товариства «Златобанк», м. Київ

третя особа - 1, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача- товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОТУРЕ-АГРО», м. Київ

третя особа - 2, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_4, м. Бахмут, Донецька обл.

третя особа - 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

про визнання недійсним договору

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «ЛА ЛАНА» (надалі- позивач/СТОВ «ЛА ЛАНА») звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «Златобанк» (надалі- відповідач/ПАТ «Златобанк») про визнання договору недійсним.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору застави від 02.04.2013, позивач зазначає про те, що оспорюваний правочин з боку СТОВ «ЛА ЛАНА» було підписано неповноважною особою, оскільки згідно статуту заявника до виключної компетенції загальних зборів товариства належить попереднє погодження будь-яких цивільно-правових угод, вартість кожної з яких перевищує 50 000 грн., шляхом підписання відповідного рішення загальних зборів ( т.1, а.с. 11-14).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2798/16 та призначено її до розгляду та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю «ЛОТУРЕ-АГРО» (надалі - ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО»).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2017 залучено ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі № 910/2798/17 (суддя Трофименко Т.Ю.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведено, що ПАТ «Златобанк» знало або за всіма обставинами не могло не знати про наявність будь-яких обмежень у директора СТОВ «ЛА ЛАНА» ОСОБА_4, на момент підписання договору застави від 02.04.2013, а тому обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи у відносинах із третіми особами не має юридичної сили, у розумінні ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 6, 11, 16, 92, 97, 203, 204, 215, 216, 509, 572, 577, 626, 627, 628, 638, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 173, 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 41, 58, 59, 62 Закону України «Про господарські товариства» та ст.ст. 1, 32, 33, 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, СТОВ «ЛА ЛАНА» (надалі-апелянт) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права, що виражено у неповному дослідженні доказів наданих позивачем; неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; не вжиттям всіх необхідних заходів для повного та всебічного розгляду справи, а також порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 92 Цивільного кодексу України та ст.ст. 58, 60 Закону України «Про господарські товариства».

Ухвалою Київського апеляційного господарського від 18.05.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу СТОВ «ЛА ЛАНА» на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі № 910/2798/17 та призначено до розгляду на 01.06.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 розгляд апеляційної скарги СТОВ «ЛА ЛАНА» на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2017 відкладено на 20.06.2017.

16.06.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ «ЛОТУРЕ -АГРО» надійшли пояснення по справі.

19.06.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Вказане клопотання мотивовано тим, що у зв'язку із зміною місцезнаходження відповідача, а також зміною керівника останнього, відповідач не має змоги надати витребувані ухвалою суду документи у судове засідання, а відтак просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Представник позивача (апелянта) та представник третьої особи «ЛАТУРЕ АГРО» у судому засіданні, щодо розгляду справи без участі представника відповідача не заперечували.

Київський апеляційний господарський суд відхиляє зазначене клопотання на підставі того, що згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу. Між тим, з положень ст. 77 ГПК України вбачається, що неявка будь-якого учасника у судове засідання в апеляційній інстанції у господарській справі не є безумовною підставою для відкладення такого розгляду справи та розгляд справи відкладається лише у разі неможливості вирішення справи.

Явка відповідача або його повноважного представника в судові засідання апеляційної інстанції не була визнана обов'язковою. Матеріали справи містять достатньо доказів доля прийняття вмотивованого рішення. Таким чином, на підставі аналізу норм права та наявних в справі матеріалів вбачається, що нез'явлення уповноваженого представника відповідача у судове засідання з розгляду апеляційної скарги, не є обставиною відповідно до ст. 77 ГПК України, за якої спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у зв'язку з чим слід зробити висновок про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення судового засідання.

У судовому засіданні представник позивача (апелянт) доводи апеляційної скарги з викладених у ній підстав

Представник третьої особи (ТОВ «ЛАТУРЕ -АГРО») просив апеляційну скаргу задовольнити та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Встановлено, що в судове засідання представники відповідача та треті особи 2-3, а саме: ОСОБА_4 та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не з'явились, Враховуючи, що в матеріалах справи є докази (поштові повідомлення) належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача та третіх осіб 2,3.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача (апелянта) та третьої особи-1 (ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО») обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, що 29.03.2013 між ПАТ «Златобанк», як кредитодавцем та ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО», як позичальником було укладено кредитний договір №83/1/13-KL ( т.1, а.с. 206-210).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору № 83/1/13-KL від 29.03.2013 кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього договору.

Кредитодавець надає позичальнику кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії, в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим кредитним договором, кредит може надаватись траншами. Кредит надається банком для поповнення оборотних коштів (п. 1.2. кредитного договору № 83/1/13-KL від 29.03.2013).

Пунктом .1.3 кредитного договору №83/1/13-KL від 29.03.2013 сророни визначили, що максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 15 000 000 грн.

Кінцева дата повернення кредиту не пізніше 28.03.2014 включно. За користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється у розмірі 26% відсотків річних (п.п.1.4, 1.5 договору № 83/1/13-KL від 29.03.2013).

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 7.6. кредитного договору 83/1/13-KL від 29.03.2013).

Сторонами вносили зміни до вказаного кредитного договору кредитного договору № 83/1/13-KL від 29.03.2013 шляхом укладення додаткових договорів, а саме: №1 від 07.08.2013, №2 від 17.09.2013, №3 від 07.10.2013, №4 від 07.11.2013., №5 від 13.11.2013., №6 від 27.12.2013 (т.1, а.с. 211-216).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 83/1/13KL, 02.04.2014 між ПАТ «Златобанк», як заставодержателем та СТОВ «ЛА ЛАНА», як заставодавцем було укладено договір застави (надалі- спірний договір) (т. 1., а.с. 35-42).

Відповідно до умов договору застави від 02.04.2013 боржником є ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО»; кредитний договір - договір №83/1/13-KL від 29.03.2013 ; предмет застави - комбайн зернозбиральний, що надається в заставу згідно з цим договором.

Для забезпечення повного та своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, визначених у статті 2 договору, заставодавець надає заставодержателю в заставу майно, визначене у ст. 3 цього договору. В силу цього договору заставодержатель має право у разі невиконання боржником боргових зобов'язань, задовольнити свої вимоги за кредитним договором за рахунок предмета застави, переважно перед іншими кредиторами заставодавця ( п. 1.1. спірного договору).

У пункті 2.1 спірного договору вказано, що застава забезпечує вимоги заставодержателя по сплаті боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, зі всіма змінами та доповненнями до нього, включаючи також ті, що можуть бути укладені сторонами у майбутньому. Зокрема, застава за цим договором забезпечує виконання таких вимог заставодержателя: повернення основної суми кредиту, наданого боржнику за кредитним договором; сплата процентів за користування кредитом; застосування підвищеного розміру процентної ставки; сплата неустойки (пені, штрафу) за прострочення, штрафу (штрафів) за нецільове використання кредиту, штрафу (штрафів) за невиконання умов кредитного договору; відшкодування збитків та витрат.

Предметом застави є рухоме майно, а саме комбайн зернозбиральний, реєстраційний номер 04851АМ, марка КЗС-812-СХ, заводський номер 2016, двигун №073241, 2010 року випуску. Свідоцтво про реєстрацію машин серія АС №065023, видане ІДТН Житомирської ОДА Червоноармійського району 10.12.2010 (п. 3.1. спірного договору).

Пунктом 3.4 договору застави визначено, що заставна вартість предмету застави відповідає ринковій вартості та складає 316 390 грн.

У відповідності до п. 5.1. спірного договору, право застави виникає з моменту підписання цього договору та його нотаріального посвідчення.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, враховуючи можливу наявність додаткових угод, в тому числі, про його пролонгацію, зміну процентної ставки та ін. (п.8.9 спірного договору).

Статтею 628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У ст.12 Закону України "Про заставу" зазначено, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Статтею 577 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов'язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.13 Закону України "Про заставу").

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору застави, підписано та скріплено печатками текст договору, здійснено його нотаріальне посвідчення, а отже, спірний правочин було вчинено.

Судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного господарського суду встановлено, що договір застави від 02.04.2014 з боку ПАТ «Златобанк» (відповідач) підписано представником на підставі довіреності ОСОБА_5, а з боку СТОВ «ЛА ЛАНА» (позивача) директором ОСОБА_4 та скріплено печатками юридичних осіб, а також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстровано в реєстрі за номером 531.

За змістом п.2.6 постанови №11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Вважаючи, що договір застави підписано директором СТОВ «ЛА ЛАНА» ОСОБА_4 з перевищенням повноважень, тобто, за відсутності відповідних повноважень на вчинення таких дій, про що достеменно було відомо відповідачу на момент їх підписання, СТОВ «ЛА ЛАНА» звернулося з даним позовом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ч.ч. 1-5 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вже зазначалось вище, договір застави був підписаний з боку ТОВ «ЛА ЛАНА" директором ОСОБА_4

Статтею 58 Закону України "Про господарські товариства", ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

Положеннями ч.1 ст.62 Закону України "Про господарські товариства", ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України визначеною, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи наявних статут СТОВ "ЛА ЛАНА" ( т. 1, а.с. 17-29).

Так, відповідно до п.9.1 вказананого статуту, управління товариством здійснюється загальними зборами учасників (вищий орган) та директором (виконавчий орган).

Пунктом 9.2 статуту позивача визначено, що вищим органом товариства є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

У п. 9.4 статуту СТОВ "ЛА ЛАНА" передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить, в тому числі, попереднє погодження будь-яких цивільно-правових угод, вартість кожної з яких перевищує 50 000 грн., шляхом підписання відповідного рішення загальних зборів.

Управління поточною діяльністю товариства здійснюється виконавчим органом - директором. Директор без довіреності має право здійснювати дії від імені товариства в межах повноважень, наданих цим статутом та загальними зборами учасників.

Судом першої інстанції та колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, та вбачається з матеріалів справи, що рішенням загальних зборів від 03.08.2012 яке оформлено протоколом № 2 від 03.08.2012 на посаду директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ЛА ЛАНА" призначено ОСОБА_4 (т.1, а.с. 43).

Колегією суддів встановлено, що у преамбулі до договору від 02.04.2013 застави вказано, що заставодевцем є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "ЛА ЛАНА в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі рішення загальних зборів, яке оформлено протоколом № 2 від 03.08.2012.

Крім того, рішенням загальних зборів позивача, яке оформлено протоколом №4 від 27.03.2013 задоволено клопотання ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО» та погоджено майнове поручительство за зобов'язаннями ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО» за кредитним договором, що планується до укладання з ПАТ «Златобанк», та передання в заставу банку комбайну зернозбирального, реєстраційний номер 04851АМ, марка КЗС-812-СХ, заводський номер 2016, двигун №073241, 2010 року випуску, що належить позивачу на праві власності, первісною вартістю 831 66,57 грн. без податку на додану вартість та залишковою вартістю на 01.01.2013 540849,84 без податку на додану вартість; уповноваження ОСОБА_4 - директора товариства, на підписання від імені товариства відповідних договорі в з банком з визначенням істотних умов цих договорів на його розсуд ( т. 1, а.с. 45).

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент підписання оспорюваного договору застави були рішення від 31.01.2013 та від 27.03.2013 загальних зборів про погодження передання майна позивача у заставу та уповноважена директора на підписання відповідного договору від імені заставодавця.

Як вказує позивач у поданій ним позовній заяві, рішенням від 19.04.2016 господарського суду Житомирської області у справі №906/273/16 визнано недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО», СТОВ "ЛА ЛАНА", які оформлені протоколами №3 від 31.01.2013 та №4 від 27.03.2013.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаний судовий акт набув законної сили 30.04.2016, про що вказано в наказі №906/273/16 на примусове виконання рішення, доказів оскарження у встановленому чинним законодавством порядку означеного рішення матеріали справи не містять, а отже у відповідності до ст.35 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені у рішенні від 19.04.2016 косподарського суду Житомирської області по справі №906/273/16 мають преюдиційне значення.

Як вже зазначалось вище, під час підписання договору застави від 02.04.2013 у відповідача на підтвердження наявності у представника позивача повноважень на підписання означеного правочину були наявними рішення загальних зборів учасників СТОВ "ЛА ЛАНА", які оформлені протоколами №2 від 03.08.2012, №3 від 31.01.2013 та №4 від 27.03.2013.

Разом з тим судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, яким визначені повноваження виконавчого органу, це рішення є недійсним з моменту його прийняття. Для вирішення в подальшому спору про визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства в той період, коли рішення загальних зборів учасників товариства було дійсне, зазначена обставина має правове значення. Вона підтверджує, що станом на час укладення оспорюваного договору повноваження щодо представництва юридичної особи у виконавчого органу були відсутні чи обмежені.

Визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Аналогічна правова позиція висловлена у поставі від 13.03.2017 у справі №6-147цс17.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інтанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ПАТ «Златобанк» знало або за всіма обставинами не могло не знати про наявність будь-яких обмежень у директора СТОВ «ЛА ЛАНА» ОСОБА_4, на момент підписання договору застави від 02.04.2013, а тому обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи у відносинах із третіми особами не має юридичної сили, у розумінні ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України.

Колегія судів Київського апеляційного господарського суду погоджується із висновок місцевого господарського суду виходячи з наступного.

За змістом статей 2, 80, 91, 92 ЦК України юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами. Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України). Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Частиною 3 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України ). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі №6-206цс16 та від 30.11.2016 у справах №6-2363цс16.

У п.3.3 Постанови №11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Місцевий господарський суд врахувавши, що СТОВ «ЛА ЛАНА», належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 32, 34 ГПК України, не доведено, що ПАТ "Златобанк", контрагент юридичної особи за оспорюваними договорами, діяло недобросовісно і нерозумно, зокрема, достеменно знало, як про це зазначив позивач в обґрунтування позовних вимог, про відсутність у виконавчого органу СТОВ «ЛА ЛАНА» необхідного обсягу повноважень, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інтанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідністю «ЛА ЛАНА» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі № 910/2798/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

М.Л. Яковлєв