КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа№ 910/2890/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача-1: Єлисеєва Ю.Л.;

відповідача-2: Татарчук Ю.В., Бондаренко Н.О.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО

ЦЕНТР КИЇВ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.04.2017

у справі №910/2890/17 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО

ЦЕНТР КИЇВ"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Правекс Банк"

2) Національного банку України

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача-2 Державної казначейської служби України

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НІКО ЦЕНТР КИЇВ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Правекс Банк" (далі - відповідач-1) та Національного банку України (далі - відповідач-2) про зобов'язання відповідача-1 виконати заяву позивача про придбання валютних коштів в рамках Ліцензії Національного банку України №70 та зобов'язання відповідача-2 усунути технічні перешкоди для виконання відповідачем-1 заяви на придбання валютних коштів в рамках Ліцензії Національного банку України №70.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що внаслідок незаконних дій відповідачів, позивачем здійснено лише один з трьох можливих платежів згідно з Ліцензією №70 в сумі 50 000,00 доларів США, незважаючи на те, що на виконання умов цієї Ліцензії позивач вчасно та в повному обсязі подав заяви про купівлю іноземної валюти і надав усі необхідні документи.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив додатково до вимог, заявлених у позові, зобов'язати відповідача-1 перерахувати валютні кошти в сумі 50 000,00 доларів США на рахунок Компанії "АТС - Апекс Трейд енд Коммерс АГ". Однак суд відмовив у задоволенні цієї заяви, оскільки вимога, викладена в ній, по суті є додатковою вимогою, спрямованою на зміну предмету позову та його підстав, що не відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач-1 проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами, просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач-1 вважає, що його дії відповідають положенням нормативних актів Національного банку України і він не вчиняв незаконних дій, про що зазначено у позові. Окрім того, відповідач-1 звертав увагу суду на те, що строк дії індивідуальної ліцензії позивача №70 для сплати винагороди за переведення боргових зобов'язань встановлений до 15.02.2017.

Відповідач-2 також не визнав вимоги позивача, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи на те, що відповідач-2 не порушував права позивача, в тому числі не чинив технічні перешкоди для виконання банком заяви про придбання валютних коштів в рамках ліцензії Національного банку України №70.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2017, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 було залучено Державну казначейську службу України (далі - третя особа).

Третя особа явку свого представника у судові засідання не забезпечила, пояснень по суті спору не надала, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/2890/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/2890/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та зобов'язати відповідача-1 виконати заяву позивача про придбання валютних коштів в рамках Ліцензії Національного банку України №70.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- відповідач-2 жодним чином не перешкоджав проведенню позивачу операції з купівлі-валютних коштів. Згідно з наданими поясненнями представників відповідача-2, Національний банк України не втручається у процедуру купівлі валютних коштів, проведення якої знаходиться в сфері відповідальності обслуговуючого банку, в даному випадку відповідача-1;

- в процесі розгляду справи було встановлено наявність непорозумінь між відповідачами в процесі погодження питання купівлі-продажу валютних коштів, що призвело до того, що відповідач-1 помилково очікував дозвіл від Національного банку України, надання якого не потребувалося;

- під час розгляду справи місцевим господарським судом представники відповідача-2 підтвердили можливість проведення операції з купівлі валютних коштів поза межами строку дії ліцензії, але за рішенням суду. З урахуванням наведеного, відмова у позові з посиланням на закінчення строку дії ліцензії позивача є безпідставною.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.06.2017.

06.06.2017 та 14.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли відзиви відповідачів на апеляційну скаргу, в яких вони зазначали про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просили суд відмовити в задоволенні скарги.

В судовому засіданні 22.06.2017 представники відповідачів заперечували проти апеляційної скарги позивача з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 22.06.2017 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників позивача та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 22.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до ст. 99 Конституції України, ст. 387 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 7, 7-1, 15, 25, 30, 33, 44, 45, 55, 56 Закону України "Про Національний банк України", ст. ст. 66, 67 та глави 11 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. ст. 1, 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", Закону України "Про благодійну діяльність та благодійні організації", розділів II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та з метою врегулювання ситуації на грошово-кредитному ринку України, зокрема його валютному сегменті, Правлінням Національного банку України було винесено постанову №342 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України".

В пункті 6 названої постанови наведено перелік запроваджених заходів щодо діяльності банків та фінансових установ. Зокрема, в пп.19 п.6 постанови встановлено заборону на купівлю, перерахування іноземної валюти на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України, крім: розміщення юридичними особами валютних цінностей на рахунках за межами України; виконання резидентом-гарантом (поручителем) забезпечених гарантією (порукою) зобов'язань за кредитом, наданим міжнародною фінансовою організацією або за участю іноземного експортно-кредитного агентства; сплати суб'єктами господарювання-резидентами вступних або членських внесків в іноземній валюті для забезпечення поточної діяльності юридичних осіб-нерезидентів; інших операцій юридичних осіб, що здійснюються на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України, за умови, що загальна сума цих операцій у межах однієї індивідуальної ліцензії протягом одного календарного місяця не перевищує 50000 доларів США (еквівалент цієї суми в іншій валюті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату переказу).

Позивач зазначав про те, що станом на листопад 2016 року у нього існувала заборгованість перед Компанією "АТС-Апеск Трейд енд Коммерс АГ" (Швейцарія) в розмірі 5 805 235,00 доларів США за договором про сплату винагороди "АРХ-N-UKR/001 від 05.09.2013.

Оскільки чинне законодавство України встановлювало вимогу щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України, 25.11.2016 позивач отримав від Національного банку України Ліцензію №70 зі строком дії з 26.11.2016 по 15.02.2017.

На підставі вищезгаданої Ліценції позивач мав право здійснити часткове погашення заборгованості Компанії "АТС - Апеск Трейд енд Коммерс АГ" в загальному розмірі 150 000,00 доларів США, тобто по 50 000,00 доларів США щомісяця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.12.2016 позивач подав заяву про купівлю іноземної валюти до відповідача-1, як обслуговуючого банку.

Відповідач-1 листом №6147/12-017 від 13.12.2016 витребував додатковий пакет документів, яких не було в наявності у позивача на момент витребування.

З урахуванням часу, протягом якого відбувалась переписка з контрагентом, позивач пропустив строк на проведення першого щомісячного платежу.

26.01.2017 позивач через систему клієнт-банк направив відповідачу-1 другу заяву про купівлю іноземної валюти, яка була погоджена Національним банком України та 31.01.2017 позивачем було здійснено платіж згідно Ліцензії №70 від 25.11.2016 в сумі 50 000,00 доларів США.

03.02.2017 позивач через систему клієнт-банк направив відповідачу-1 третю заяву про купівлю іноземної валюти, у відповідь на яку отримав вимогу про надання додаткових документів.

Листом №170209/вих.2 від 09.02.2017 позивач направив відповідачу-1 необхідну додаткову інформацію.

В свою чергу відповідач-1 листом №867/12-01-7Б від 17.02.2017 направив відповідачу-2 усі документи на придбання валютних коштів для позивача і станом на 16.02.2017 вони перебувають на розгляді у відповідача-2.

На думку позивача, внаслідок незаконних дій відповідачів він зміг здійснити лише один з трьох можливих платежів на підставі Ліцензії №70 від 25.11.2016 в сумі 50 000,00 доларів США, незважаючи на те, що на виконання умов Ліцензії №70 від 25.11.2016 позивач вчасно та в повному обсязі подав заяви про купівлю іноземної валюти та надані усі необхідні документи.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд зобов'язати відповідача-1 виконати заяву позивача про придбання валютних коштів за Ліцензією №70 від 25.11.2016 та зобов'язати відповідача-2 усунути технічні перешкоди для виконання відповідачем-1 заяви на придбання валютних коштів за вказаною Ліцензією.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Закон України «Про банки і банківську діяльність» визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків. Метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника. Положення цього Закону та нормативно-правові акти Національного банку України застосовуються як до банків, так і до філій іноземних банків (ст. ст. 1, 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність»)

Відповідно до ст. ст. 1, 2, 56 Закону України «Про національний банк України» банківське регулювання - одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства. Банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Національний банк України видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

В ст. 6 Закону України «Про національний банк України» вказано про те, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Інші функції наведено в ст. 7 цього Закону, згідно з п.п.4, 14 ч.1 якої Національний банк України встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна; здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Повноваження в сфері валютного регулювання та контролю визначені ст. 44 Закону України «Про Національний банк України», відповідно до п.п.1, 6 якої до компетенції Національного банку України у сфері валютного регулювання та контролю належать: видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.

В ст. 45 Закону України «Про Національний банк України» вказано про те, що Національний банк України визначає структуру валютного ринку України та організовує торгівлю валютними цінностями на ньому відповідно до законодавства України про валютне регулювання.

Згідно зі ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів; забезпечує виконання уповноваженими банками функцій щодо здійснення валютного контролю згідно з цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Як уже зазначалося вище, відповідач-1 є обслуговуючим банком позивача і останній у період з грудня 2016 року по лютий 2017 року тричі звертався до відповідача-1 із заявами про купівлю іноземної валюти або банківських металів.

Відповідач-1 в свою чергу подав до відповідача-2 інформацію щодо операції та копії документів, які є підставою для здійснення даної операції.

В процесі судового розгляду було встановлено, що 08.02.2017 відповідач-1 отримав від відповідача-2 лист №25-0011/7/9999/БТ, яким відповідача-1 було зобов'язано надати інформацію (документи), отриману ним від клієнта (позивача) та з урахуванням якої він зміг би визначити зміст діяльності та кінцевих бенефіціарних власників компанії нерезидента "АТС - Апеск Трейд енд Коммерс АГ", а саме: копії трастових декларацій, декларацій довірчої власності, довіреності, афідевіту.

На виконання вимоги відповідача-2, відповідач-1 направив позивачу лист №1721 від 08.02.2017, в якому просив надати додаткову інформацію, витребувану відповідачем-2.

Після отримання від позивача листа Компанії "АТС - Апеск Трейд енд Коммерс АГ" №1702098-03 від 09.02.2017, відповідач-1 надіслав відповідь на запит відповідача-2. Однак, як на час вирішення спору місцевим господарським судом, так і на час її перегляду судом апеляційної інстанції повідомлення відповідача-2 відносно вищевказаної операції не надходили.

Доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, відповідно до п.п.19, 23 Інструкції про порядок формування уповноваженими банками реєстрів та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України з питання формування уповноваженими банками реєстрів, затвердженої постановою Національного банку України від 07.04.2016 №247 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Національний банк повідомляє уповноважені банки про непідтверджені заяви/платіжні доручення до 10.00 третього операційного дня з дня формування реєстру. Операції, щодо яких немає повідомлення Національного банку про непідтвердження можливості їх здійснення та/або стосовно яких не отримано вимогу, можуть бути виконані не раніше третього операційного дня з дня подання уповноваженими банками інформації про ці операції в реєстрі.

Враховуючи те, що станом на 15.02.2017 інформація від відповідача-2 відносно підтвердження або непідтвердження заяви на купівлю валюти не надходила, відповідач-1 був зобов'язаний виконати операцію з купівлі іноземної валюти.

Водночас колегією суддів враховано, що строк дії індивідуальної ліцензії позивача №70 від 25.11.2016 для сплати винагороди за проведення боргових зобов'язань, виданої відповідно до пп. "в" п.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", встановлено до 15.02.2017.

Системний аналіз законодавства України свідчить про те, що без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України здійснення операції купівлі іноземної валюти неможливе і законодавством не передбачена можливість продовження дії такої ліцензії.

Отже, в даному випадку позивач звернувся до суду поза межами строку дії індивідуальної ліцензії, у зв'язку з чим на час подання позову, який розглядається у даній справі, правові підстави для здійснення спірної операції відсутні.

Позивач в апеляційній скарзі зазначав про те, що ліцензія фактично є дозволом головної банківської установи країни на здійснення валютної операції.

Однак ліцензія не є дозволом на операцію. Наявність отриманої ліцензії дає підстави для здійснення певної операції за умови дотримання порядку отримання дозволу на проведення такої операції. Спірна фінансова операція не підпадає під виключення, встановлені постановою Національного банку України від 15.08.2016 №369 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників».

Відносно вимоги позивача про зобов'язання відповідача-2 усунути технічні перешкоди для виконання банком заяви на придбання валютних коштів в рамках ліцензії Національного банку України №70 від 25.11.2016 необхідно зазначити наступне.

Позивач стверджує, що згідно з інформацією, отриманою від відповідача-1, останній не має можливості здійснити операцію з продажу іноземної валюти у зв'язку з технічним блокуванням такої операції відповідачем-2.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, позивачем не вказано, в чому саме полягає незаконність та протиправність дій відповідача-2.

В порушення вимог ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України позивачем не надано доказів, які б підтверджували правомірність вимоги позивача до відповідача-2. Водночас з позовної заяви не вбачається, з яких порушених відповідачем-2 прав або інтересів позивача випливають позовні вимоги до відповідача-1.

Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач-2 повинен підтверджувати заяву на купівлю валюти, оскільки чинним законодавством не передбачено права та не встановлено обов'язку для відповідача-2 направляти повідомлення про підтвердження заявок, зокрема, на купівлю валюти.

Окрім того, в своїй апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення місцевого господарського суду у даній справі та зобов'язати відповідача-1 виконати заяву позивача про придбання валютних коштів за Ліцензією №70 від 25.11.2016. Відносно позовної вимоги до відповідача-2 в апеляційній скарзі нічого не вказано.

Враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та доказів, які б спростували висновки місцевого господарського суду і свідчили про прийняття неправильного рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО ЦЕНТР КИЇВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/2890/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/2890/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2890/17 повернути Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк