РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2017№910/6892/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМІЧНА КОМПАНІЯ

ГРОСДОРФ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОТРЕЙД УКРАЇНА ЛТД»

про стягнення 20 965 168,04 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Кривопустова А.І., Савенко Р.С. - довіреність № 51 від 01.05.2017;

від відповідача: Ковальов І. В .- довіреність від 16.06.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМІЧНА КОМПАНІЯ ГРОСДОРФ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОТРЕЙД УКРАЇНА ЛТД» (далі - відповідач) про стягнення 20 965 168,04 грн., з яких 17 775 200,00 грн. основного боргу, 1 829 800,00 грн. упущеної вигоди, 1 360 168,04 грн. реальних збитків. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 240 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він перерахував відповідачу попередню оплату, проте відповідач в обумовлені строки товар в повному обсязі позивачу не поставив. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6892/17, її розгляд призначено на 31.05.2017 року.

13.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

22.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд накласти арешт на все майно відповідача у розмірі ціни позову 20 956 168,04 грн. та судового збору в сумі 240 000,00 грн., а також накласти арешт на грошові кошти у розмірі ціни позову 20 965 168,04 грн. та судового збору в сумі 240 000,00 грн., які обліковуються на розрахункових рахунках відповідача.

31.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує.

В судовому засіданні 31.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 21.06.2017 року.

16.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 21.06.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.06.2017 року проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

При цьому, в судовому засіданні 21.06.2017 року судом було розглянуто подану позивачем заяву про вжиття заходів до забезпечення позову та вирішено відмовити в її задоволенні враховуючи наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За змістом вказаної статті, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом, як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

При цьому, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна навести доводи адекватності засобу забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Згідно зі ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступних умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди щодо виконання рішення суду.

Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду, адже інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Як на тому наголошено у пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою, та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує застосування певного заходу до забезпечення позову.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів до забезпечення позову позивач вказує на те, що не маючи довіри до відповідача після невиконання взятих на себе зобов'язань та небажання повертати борг, позивач має підстави вважати, що відповідач намагатиметься відчужити належне йому майно, або зняти кошти зі своїх рахунків, що зробить неможливим виконання рішення суду.

Проте, за висновком суду, позивачем не наведено жодних фактичних даних та не надано будь-яких належних доказів щодо дій відповідача з умисного зменшення свого майна, на яке може бути звернено стягнення у разі задоволення позовних вимог, та не зазначено про загрозу зменшення коштів на рахунках відповідача після виникнення у сторін спору, а лише зазначено про гіпотетичну можливість наміру відповідача уникнути виконання рішення суду.

Таким чином, всупереч положенням статей 33, 66 Господарського процесуального кодексу України заява позивача про забезпечення позову нічим не обґрунтована та базується лише на його власних міркуваннях та припущеннях.

З огляду на вимоги процесуального закону самі лише повідомлення та припущення позивача без їх документального підтвердження належними та допустимими доказами не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Виходячи із недоведеності вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію (відчуження) його майна, приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

В судовому засіданні 21.06.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2016 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір поставки мінеральних добрив № 0929-01 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов'язується поставити (передати у власність Покупця) в передбачені цим Договором строки, а Покупець прийняти для використання у своїй підприємницькій діяльності мінеральні добрива (агрохімікати), в подальшому Товар, та вчасно оплатити його вартість по цінам цього Договору.

Згідно з п. 2.1. Договору кількість товару, що поставляється за цим Договором, зазначається у специфікаціях.

Умови поставки викладаються сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил тлумачення комерційних термінів «Інкотермс-2000» (п. 3.1. Договору).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що постачальник здійснює поставку товару на умовах, які погоджуються сторонами попередньо та зазначаються у специфікаціях до даного Договору.

Відповідно до п. 3.4. Договору мінімальна норма відвантаження товару залізничним транспортом - один вагон. Сторони домовились, що якщо за кількістю згідно залізничної або товарно-транспортної накладної буде відвантажено більше ніж сплачено, то Покупець доплачує відповідну суму протягом одного банківського дня з моменту отримання товару. Якщо згідно залізничної або товарно-транспортної накладної буде відвантажено менше, ніж сплачено, то Постачальник повертає Покупцю відповідну суму протягом 3 банківських днів з моменту отримання від Покупця вказаної вимоги.

За умовами п. 3.5.1. Договору на Постачальника покладено обов'язок з моменту готовності поставити товар повідомити Покупця про можливість такої поставки.

У свою чергу, Покупець згідно з п. 3.6.3. Договору зобов'язується надати Постачальнику письмову транспортну інструкцію на всю кількість Товару, що підлягає постачанню за відповідною специфікацією, протягом 2 (двох) календарних днів із дати підписання сторонами такої специфікації.

Датою поставки товару вважається дата, вказана на залізничній або товарно-транспортній накладній в пункті поставки товару (пункт передачі товару перевізнику). При поставці Товару самовивозом зі складу, датою поставки вважається дата передачі товару представнику Покупця (перевізнику) на складі. Перехід права власності відбувається за датою виписування видаткової накладної.

13.12.2016 року сторони уклали Специфікацію № 5 про умови поставки мінеральних добрив, відповідно до якої відповідач зобов'язався поставити позивачу аміачну селітру, тип пакування - «біг-бег» (країна виробник - Україна), у кількості 3 000,000 тон (+/-5%) за ціною 6 800,00 грн. без ПДВ, умови поставки - EXW склад м. Черкаси.

Пунктом 3 Специфікації передбачено, що поставка товару здійснюється у строк по 20.02.2017.

При цьому, Покупець зобов'язаний надати транспортну інструкцію на відвантаження Товару (або партії Товару) із зазначенням дати поставки, кількості та асортименту товару, ПІБ водія, реєстраційного номеру транспортного засобу/причепу. Постачальник підтверджує готовність до відвантаження замовленої Покупцем партії товару будь-яким доступним засобом зв'язку. Покупець зобов'язаний забезпечити своєчасне прибуття автомобільного транспорту для здійснення відвантаження товару відправником за погодженою адресою (п.п. 5, 6 Специфікації).

Ціна товару визначена на умовах поставки EXW (франко-завод). Постачальник зобов'язаний надати товар у розпорядження Покупця за адресою: м. Черкаси, вул. Первомайська, 72, із завантаженням на транспортний засіб.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату вартості товару шляхом прямого банківського переказу грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок Постачальника, на підставі виставлених рахунків Постачальника, в строки та на умовах згідно укладених специфікацій до даного Договору.

На виконання умов Договору та на підставі виставленого відповідачем рахунок-фактури №827 від 13.12.2016, позивач здійснив попередню оплату в сумі 20 400 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням № 1 від 13.12.2016.

Проте, за твердженням позивача, відповідач в обумовлені Договором та Специфікацією до нього строки продукцію позивачу в повному обсязі не поставив, внаслідок чого за відповідачем виникла заборгованість в сумі 17 775 200,00 грн. (аміачна селітра в кількості 2614 тн. за ціною 6 800,00 грн. за 1 тн.), у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 671 Цивільного кодексу України якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Також, за змістом статті 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

При цьому, як визначено частиною 2 статті 269 Господарського кодексу України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду України № 3-127гс11 від 28.11.2011, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що згідно з укладеною між сторонами Специфікацією № 5 про умови поставки мінеральних добрив, відповідач зобов'язався поставити позивачу аміачну селітру, тип пакування - «біг-бег» (країна виробник - Україна), у кількості 3 000,000 тон (+/-5%) за ціною 6 800,00 грн. без ПДВ, умови поставки - EXW склад м. Черкаси.

Пунктом 3 Специфікації передбачено, що поставка товару здійснюється у строк по 20.02.2017 року.

Оцінюючи належність виконання відповідачем зобов'язань суд звертає увагу не лише на строки поставки, встановлені п. 3 Специфікації № 5, а також на інші умови поставки, обумовлені як цією Специфікацією, так і умовами Договору.

Зокрема, позивач, як Покупець, зобов'язаний надати транспортну інструкцію на відвантаження Товару (або партії Товару) із зазначенням дати поставки, кількості та асортименту товару, ПІБ водія, реєстраційного номеру транспортного засобу/причепу. Постачальник підтверджує готовність до відвантаження замовленої Покупцем партії товару будь-яким доступним засобом зв'язку. Покупець зобов'язаний забезпечити своєчасне прибуття автомобільного транспорту для здійснення відвантаження товару відправником за погодженою адресою (п.п. 5, 6 Специфікації).

Зазначений обов'язок позивача кореспондується з умовами п. 3.6.3. Договору, відповідно до якого позивач зобов'язується надати Постачальнику письмову транспортну інструкцію на всю кількість Товару, що підлягає постачанню за відповідною специфікацією, протягом 2 (двох) календарних днів із дати підписання сторонами такої специфікації.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані умови Договору і Специфікації № 5 до нього, враховуючи специфіку спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що виникненню у відповідача обов'язку відвантажити мінеральні добрива передує обов'язок позивача надати відповідачу письмову транспортну інструкцію на всю кількість Товару, що підлягає постачанню за відповідною специфікацією, протягом 2 (двох) календарних днів із дати підписання сторонами такої специфікації, із зазначенням дати поставки, кількості та асортименту товару, ПІБ водія, реєстраційного номеру транспортного засобу/причепу.

Після цього, відповідач підтверджує готовність до відвантаження замовленої Покупцем партії товару будь-яким доступним засобом зв'язку.

Позивач, у свою чергу, зобов'язаний забезпечити своєчасне прибуття автомобільного транспорту для здійснення відвантаження товару відправником за погодженою адресою.

Отже, умовами укладеного між сторонами Договору та Специфікації № 5 сторони чітко погодили умови поставки спірної партії товару, які є обов'язковими для виконання сторонами в силу приписів статті 629 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні належні докази на підтвердження того, що позивач надав відповідачу письмову транспортну інструкцію на відвантаження товару, що підлягає постачанню за спірною Специфікацією, із зазначенням дати поставки, кількості та асортименту товару, ПІБ водія, реєстраційного номеру транспортного засобу/причепу. Так само, в матеріалах справи відсутні жодні докази в підтвердження того, що позивач забезпечив своєчасне прибуття транспорту для здійснення відвантаження товару за погодженою у Специфікації № 5 адресою, проте відповідач безпідставно відмовив йому у відвантаженні товару.

Наведене є ознакою прострочення кредитора, що в свою чергу унеможливлює виконання відповідачем свого зобов'язання з поставки мінеральних добрив.

Викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи в частині того, що позивачем не здійснювалась подача транспорту для завантаження товару позивачем належним чином не спростовані.

Таким чином, суд дійшов висновку, що внаслідок невиконання позивачем умов п. 3.6.3. Договору, п.п. 5, 6 Специфікації № 5 до Договору, відповідач був позбавлений можливості належним чином виконати взяті на себе договірні зобов'язання та відвантажити позивачу мінеральні добрива на суму 17 775 200,00 грн.

При цьому, відповідно до п. 5.5. Договору сторони погодили, що Постачальник не несе відповідальності за неналежне виконання зобов'язань з поставці товару узгодженої партії товару, строків поставки, якщо Покупець не надав транспортну інструкцію передбачену п. 3.6.3. Договору у передбачені строки або надав невірну інформацію.

Водночас, суд зазначає, що згідно з п. 9.1. Договору він діє до 31.12.2017 року і у встановленому законом порядку не розірваний.

Доводи позивача щодо виникнення у відповідача обов'язку з поставки товару з урахуванням Правил Інкотермс, викладені у запереченнях проти відзиву на позовну заяву судом оцінюються критично та до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються умовами укладеного між сторонами Договору та наявними в матеріалах справи доказами.

Також, суд критично відноситься до наданих позивачем скрін-шотів електронної переписки сторін з електронної пошти, оскільки вони не є належними доказами в розумінні ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд враховує правову позицію, викладену у п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» відповідно до якої будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.

Частинами 1 та 2 статті 613 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 693 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 17 775 200,00 грн.

Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення упущеної вигоди у розмірі 1 829 800,00 грн. та реальних збитків у розмірі 1 360 168,04 грн., суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи означені вимоги позивач вказує на те, що на день здійснення ним попередньої оплати відповідачу, вартість аміачної селітри становила 6 800,00 грн. за 1 тону, тоді як згідно експертного висновку № О-360 від 21.04.2017 Черкаської торгово-промислової палати станом на 21 квітня 2017 року середня ринкова вартість аміачної селітри становила 7 600,00 грн. за 1 тону. Таким чином, позивач вважає, що у випадку належного виконання відповідачем умов договору в частині поставки товару, позивачем було б реалізовано цей товар за значно вищою ціною.

Крім того, позивач вказує, що між ним та його контрагентом - ТОВ «Агрохім 2001» було укладено Договір купівлі-продажу № ДГ-00000131 від 01.12.2016, згідно якого позивач зобов'язався поставити в квітні 2017 року мінеральні добрива, а саме селітру аміачну в кількості 3000 тон за ціною 7 500,00 грн. за 1 тону, а отже, позивач міг реально отримати дохід у розмірі 19 605 000,00 грн., якби відповідач належним чином виконав взяті на себе за зобов'язання з поставки товару (2 614 тон за ціною 6 800,00 грн/тн, що становить 17 775 200,00 грн.).

Таким чином, за розрахунком позивача, розмір упущеної вигоди складає 1 829 800,00 грн. (19 605 000, 00 грн. - 17 775 200, 00 грн.).

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначену відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів, тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Упущена вигода - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на даних бухгалтерського та податкового обліку, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання певних грошових сум чи інших цінностей, якщо інший учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 03.03.2014 у справі № 922/2961/13 та від 25.02.2016 у справі № 910/16253/15.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12).

Проте, зі змісту укладеного між позивачем та ТОВ «Агрохім 2011» Договору № ДГ-00000131 від 01.12.2016 та Специфікації № 1 до нього не вбачається, що предметом даного договору є поставка позивачем контрагенту саме тієї аміачної селітри, яку відповідач мав поставити позивачу за спірним Договором відповідно до Специфікації № 5.

Наданий позивачем експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати № О-360 від 21.04.2017 про ринкову вартість аміачної селітри у Центральних областях України сам по собі не є належним доказом в підтвердження того, що у випадку поставки відповідачем аміачної селітри за спірним Договором позивач реалізував би її за значно вищою ціною та отримав від цього прибуток у розмірі 1 829 800,00 грн.

Крім того, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача реальних збитків у розмірі 1 360 168,04 грн. позивач вказує на те, що, оскільки для оплати товару, який мав бути поставлений відповідачем, позивачем використовувались кредитні кошти ПАТ Банку «Південний» за генеральною угодою про кредитування № VGS2016-02482 від 07.12.2016 за відсотковою ставкою 21% річних. Оплата товару була здійснена позивачем 13.12.2016, а тому розмір відсотків за період з 13.12.2016 по 24.04.2017 в грошовому еквіваленті становить 1 360 168,04 грн.

На підтвердження понесення реальних збитків у розмірі 1 360 168,04 грн. позивач надав суду Генеральну угоду про кредитування № VGS2016-02482 від 07.12.2016, Кредитний договір № VL2016-02503 від 08.12.2016.

Проте, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б свідчили про те, що позивачем отримані від Банку кошти за вищевказаним Кредитним договором, а також докази в підтвердження того, що саме ці кошти були перераховані позивачем відповідачу в якості попередньої оплати за спірним Договором на підставі платіжного доручення № 1 від 13.12.2016 року.

Крім того, всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України позивач не надав суду доказів сплати Банку відсотків за Кредитним договором у розмірі 1360168,04 грн., у зв'язку з чим його твердження про понесення реальних збитків внаслідок невиконання відповідачем договірних зобов'язань не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками. Вина відповідача у несвоєчасному виконанні взятих на себе зобов'язань з поставки мінеральних добрив позивачу судом не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМІЧНА КОМПАНІЯ ГРОСДОРФ» про вжиття заходів до забезпечення позову залишити без задоволення.

2. У задоволенні позову відмовити.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова