ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Справа № 922/3532/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіГрека Б.М., - (доповідача у справі),
суддів :Бондаря С.В., Палія В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 р.
у справі№ 922/3532/16
господарського судуХарківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Група М2"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська пивоварня"
третя особаДепартаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації
провизнання недійсним договору оренди

за участю представників від:
позивачане з'явилися;
відповідачаСанін А.О.;
третьої особине з'явилися;

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року ТОВ "Група М2" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просило визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року, укладений між ТОВ "Група М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня", що посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хомою О.В. в реєстрі за №3307.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.12.2016 р. (суддя Денисюк Т.С.) яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 р. (судді: Слободін М.М., Сіверін В.І., Терещенко О.І.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановою та рішенням судів попередніх інстанцій, Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову, рішення господарських судів змінити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 17 жовтня 2013 року між ТОВ "Група М2" (орендодавець) та ТОВ "Слобожанська пивоварня" (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає в довгострокову оплатну оренду, а орендар приймає нежитлові приміщення 1-го поверху № 21 -:- 23, 25-:-27, ХІІІ, ІХ, ХІ загальною площею 148,9 кв.м. в літ. А-2, Б-6, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 3 (об'єкт оренди) з організованими окремими входами/виходами до приміщень, відповідно до Додатку № 1 договору оренди, який є невід'ємною частиною Договору.

Колегією суддів встановлено, що договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року був посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хомою О.В. в реєстрі за №3307.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна № 66323732 від 21.08.2016 року, наданої позивачем, речові права (договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1) на спірні нежитлові приміщення, які є предметом договору, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (дата реєстрації 17.10.2013 року, номер запису 2917633).

Пунктом 1.2 договору оренди сторони визначили мету оренди приміщень - розміщення технологічних та інших приміщень закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

Відповідно до пункту 1.3 договору оренди, орендодавець запевняє, що об'єкт оренди належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. від 28.09.2012 р. за реєстровим № 1502 та зареєстрованого КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 17.10.2012 р. за реєстраційним № 25757437, номер запису 2923 в книзі 1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.10.2012 р. за № 35884131.

Строк оренди за договором становить 12 (дванадцять) років з моменту підписання акту прийому - передачі об'єкту оренди (пункт 3.1 договору).

Відповідно до пункту 8.6 договору оренди, на договір не поширюються дія Закону України № 2269-XII від 10.04.1992 р. "Про оренду державного та комунального майна" (з наступними змінами та доповненнями), а також видані на підставі цього Закону підзаконні нормативно-правові акти.

Згідно пункту 8.8 договору оренди, сторони підтверджують, що ними досягнуто домовленість з усіх істотних умов договору і на момент підписання договору відсутні будь-які підстави для визнання договору неукладеним, недійсним, нікчемним.

Звертаючись до суду позивач виходив з того, що приміщення 1-го поверху № 21 -:- 23, 25-:-27, ХІІІ, ІХ, ХІ загальною площею 148,9 кв.м. в літ. А-2, Б-6, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 3, які були передані в довгострокову оплатну оренду відповідно до умов спірного договору оренди, знаходяться в будівлі, яка є пам'яткою містобудування та архітектури місцевого значення, тому режим користування ними визначається Законом України "Про охорону культурної спадщини", який порушено при укладенні договору, що в свою чергу є підставою для визнання договору недійсним.

Відмовляючи в задоволені позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено порушень вимог чинного законодавства при укладенні 17 жовтня 2013 року між ТОВ "Група М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня" договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1.

Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" до повноважень органу виконавчої влади АРК, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить встановлення режиму використання пам'яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони.

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону передбачено, що використання пам'ятки здійснюється відповідно до режимів використання, встановлених органами культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Режим використання пам'яток встановлює орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації щодо пам'яток місцевого значення.

Стаття 44 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачає відповідальність юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

Так, цією нормою передбачено, що відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, такі фінансові санкції, зокрема за ухилення власника пам'ятки або уповноваженого ним органу від підписання охоронного договору або за порушення ним режиму використання пам'ятки - у розмірі від ста до тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

За порушення режиму використання пам'ятки, а також невиконання законних вимог посадових осіб органів охорони культурної спадщини щодо усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини або створення перешкод для їх діяльності винні особи притягаються до адміністративної відповідальності відповідно до закону (ч. 1 ст. 46 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Постановою КМ України від 28.12.2001 р. № 1768 затверджено Порядок укладення охоронних договорів на пам'ятки культурної спадщини (далі - Порядок).

Згідно пункту 2 Порядку власник пам'ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов'язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам'ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 5 Порядку в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам'ятки, види і термін виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам'яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається органом охорони культурної спадщини.

З приписів вимог ст. 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та вищевказаного Порядку випливає, що режим використання пам'ятки встановлюється в охоронному договорі, який укладається з власником пам'ятки або уповноваженою ним особою не пізніше ніж через місяць з моменту отримання пам'ятки чи її частини у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2014 року між Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації (орган охорони) та ТОВ "Слобожанська пивоварня" (користувач) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини (її частину) № 769.

Пунктом 6 Охоронного договору передбачений обов'язок Користувача використовувати нежитлові приміщення у будівлі під розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

Таким чином, суди вірно зазначили, що режим використання нежитлових приміщень, який встановлений Охоронним договором, відповідає меті використання нежитлових приміщень, що передбачені пунктом 1.2 Договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року, а саме, використання об'єкту оренди для розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

З наданих позивачем копій документів (паспорт на житловий будинок по вул. Сумській, 3 у м. Харкові) вбачається, що характер сучасного використання будинку передбачає господарче використання будинку та його частини (пункт 5 паспорту з позначкою Х), що також відповідає договору оренди нежитлових приміщень, укладеного між сторонами, який є господарським договором.

Згідно ч. 2 ст. 6-1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" рішення про надання або відмову в наданні дозволу, погодження чи висновку приймається органом охорони культурної спадщини протягом одного місяця з дня подання фізичною чи юридичною особою відповідних документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 4-1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" порядок видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання, видача або відмова у видачі яких законами України віднесена до повноважень органів місцевого самоврядування, встановлюється їх рішенням, а у випадках, передбачених законом, - на підставі типових порядків, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва було розглянуто проект постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку прийняття органами культурної спадщини рішень про надання дозволу, погодження чи висновку" та документи, додані до проекту листом Міністерства культури України від 22.03.2013 р. № 730/10/14-13.

За результатами розгляду проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку прийняття органами культурної спадщини рішень про надання дозволу, погодження чи висновку" Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва прийнято рішення від 24 травня 2013 року № 518 про відмову в погодженні проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку прийняття органами культурної спадщини рішень про надання дозволу, погодження чи висновку".

Таким чином, як встановлено судами, порядок про надання або відмову у наданні дозволу, погодження чи висновку Кабінетом Міністрів України, обов'язковість якого передбачена ч. 2 ст. 6-1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", Кабінетом Міністрів України не прийнятий та не затверджений, а тому посилання позивача на отримання погодження (дозволу) на укладення договору оренди за відсутності встановленого Кабінетом Міністрів України порядку є безпідставним, оскілки жодна із сторін не могла виконати вимоги на отримання погодження за відсутності такого порядку.

Як вірно встановлено судами, позивачем не надано доказів накладення органом культурної спадщини на юридичну особу, яка є власником вказаних нежитлових приміщень, фінансових санкцій за порушення режиму використання пам'ятки, а також доказів притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, як це встановлено ст. 46 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них колегії суддів попередніх інстанцій виходили з наступного.

Згідно ч. 6 ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам'ятка культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Статтею 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III визначено, що об'єкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам'ятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Отже, об'єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам'ятки тільки із занесенням до Реєстру.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III передбачено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" N 3600, визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року N 1760, прийнятою на виконання Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III , затверджено Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру.

16 грудня 2004 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" N 3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV від 16.12.2004 року Кабінет Міністрів України був зобов'язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV від 16.12.2004 р, Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи невключення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Законом УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" N 3600 і до Реєстру нерухомих пам'яток України, а отже нежитлові приміщення за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 не набуло статусу пам'ятки.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру щодо пам'яток місцевого значення здійснюється на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 р. № 928 затверджено Перелік об'єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, до якого нежитлові приміщення загальною площею 148,9 кв.м. та будівля за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 не внесені.

В переліку пам'яток культурної спадщини місцевого значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, розміщеному на офіційному сайті Міністерства культури України, житловий будинок та нежитлові приміщення за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 також не значаться.

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1760 (в редакції постанови КМ України від 14.09.2016 р. № 626) об'єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за рішенням Кабінету Міністрів України (щодо об'єктів національного значення) та Мінкультури (щодо об'єктів місцевого значення).

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, видає власнику пам'ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об'єкта культурної спадщини як пам'ятки.

Позивачем та третьою особою не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що спірні нежитлові приміщення по вул. Сумській, 3 у м. Харкові, які є предметом Договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року, укладеного між ТОВ "Група М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня", згідно вимог Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. № 1760 (в редакції постанови КМ України від 14.09.2016 р. № 626), занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України місцевого значення. Свідоцтво про реєстрацію об'єкта культурної спадщини як пам'ятки, позивачем до суду також не надано.

Крім того, як вбачається з правової позиції Верховного суду України (Постанова ВСУ від 01.06.201 р. №920/1771/14) "З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов'язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним."

Отже, в даному випадку, навіть якщо припустити наявність підстави неотримання погодження органу охорони культурної спадщини в разі не зміни володіння, відповідне не може буди підставою для визнання недійсним договору оренди.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже, судами обґрунтовано зазначено, що умови укладеного між сторонами договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року виконуються орендарем належним чином, доказів порушення чи не виконання умов договору зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська пивоварня" позивачем не надано, в матеріалах справи не міститься.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не встановлено, а позивачем не доведено порушень вимог чинного законодавства при укладенні 17 жовтня 2013 року між ТОВ "Група М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня" договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1, а тому позовні вимоги ТОВ "Група М2" про визнання недійсним спірного Договору оренди нежитлових приміщень колегія суддів вважає необґрунтованими.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, а тому її слід залишити без змін, таку як ухвалену при повному з'ясуванні всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 р. та рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2016 р. у справі № 922/3532/16 залишити без змін.

Головуючий - суддя Б.М. Грек

Судді С.В. Бондар

В.В. Палій