ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Справа № 920/1227/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівДемидової А.М., Євсікова О.О.
розглянувши касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на рішенняГосподарського суду Сумської області від 26.01.2017
та на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017
у справі№ 920/1227/16 Господарського суду Сумської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунальна установа "Сумська клінічна лікарня №1"
провизнання недійсними правочинів та установлення господарських правовідносин
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: не з'явилися

- відповідача: не з'явилися

- третьої особи: Литвяк Я.В., дов. б/н від 14.02.2017

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Сумської області із позовом до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання недійсними пункту 10.1. розділу 10 "Строк дії цього договору встановлюється з 12.03.2012 по 12.03.2013" зміни № 2 від 12.03.2012 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, зміну № 3 від 13.03.2013 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, зміну № 4 від 25.03.2014 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 та пункт 1 зміни № 5 від 01.04.2015 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, в частині викладення пункту 10.1. договору оренди в наступній редакції: "10.1. Строк дії цього договору встановлюється з 1 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року"; установити та визнати продовженим на строк з 08.04.2014 до 08.04.2019 на тих самих усіх інших, крім строку дії, умовах, договір оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, укладений між сторонами.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 26.01.2017 (суддя Жерьобкіна Є.А.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 (головуючий суддя Білоусова Я.О., судді Тарасова І.В., Шевель О.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами вимог статті 55 Господарського кодексу України, статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна, пункту 5 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", статей 203, 215 Цивільного кодексу України, просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017, прийняти у справі нове рішення, яким позов задовольнити. Також, заявник касаційної скарги наголошує на порушенні судами вимог статті 38 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відмову у задоволенні поданого ним клопотання про витребування доказів.

Третя особа надала відзив на касаційну скаргу, вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позивач та відповідач не скористалися правом, наданим ст.1112 ГПК України, не надали відзивів на касаційну скаргу, що в силу положень ст.1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

27.06.2017 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки у судове засідання, яке колегією суддів відхиляється, як необґрунтоване.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 08.04.2009 між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради (правонаступником якого є відповідач), орендодавцем, та підприємцем ОСОБА_4, орендарем, укладено договір оренди нерухомого майна УМКВ-0248, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (в оренду) на умовах, визначених договором, нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_1, на III поверсі, площею 24,2 кв.м., право на оренду яких орендар набув на підставі наказу управління майна комунальної власності Сумської міської ради від 20.03.2009 № 72/01-13. Майно передавалось в оренду для розміщення аптечного кіоску.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди з моменту підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди, що є додатком №2 до договору, а також реєстрації договору оренди орендодавцем.

Згідно з п.3.2. договору у разі припинення дії цього договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди у стані не гіршому, ніж він був одержаний, згідно з актом приймання-передачі, в термін, що вказаній в листі орендодавця про припинення дії договору, рішення суду чи визначений за згодою сторін, оформленого в письмовій формі.

За положеннями пункту 3.3. договору об'єкт оренди вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Умовами пункту 3.4. договору сторони визначили, що передача об'єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на об'єкт оренди.

Відповідно до п.10.1. договору строк дії договору встановлено з 8 квітня 2009 року до 8 березня 2012 року.

Згідно з п.10.8-1. договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця з дня закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

08.04.2009 між сторонами підписано акт приймання-передачі нерухомого майна.

12.03.2012 між сторонами підписано зміни №2 до договору, в яких, зокрема, внесено зміни до п. 10.1. договору та визначено, що строк дії договору встановлюється з 12 березня 2012 року по 12 березня 2013 року.

13.03.2013 між сторонами підписано зміни №3 до договору, в яких, зокрема, внесено зміни до п. 10.1. договору та визначено, що строк дії договору встановлюється з 19 березня 2013 року по 19 березня 2014 року.

25.03.2014 між сторонами підписано зміни №4 до договору, в яких, зокрема, внесено зміни до п. 10.1. договору та визначено, що строк дії договору встановлюється з 25 березня 2014 року по 25 березня 2015 року.

01.04.2015 між сторонами підписано зміни №5 до договору, в яких, зокрема, внесено зміни до п. 10.1. договору та визначено, що строк дії договору встановлюється з 1 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року.

01.07.2015 між ФОП ОСОБА_4, орендарем, та приватним малим підприємством "Аптека КіАВО", суборендарем, укладено договір суборенди нерухомого комунального майна, згідно з яким орендар передав, а суборендар прийняв у строкове платне користування (в суборенду) на умовах, визначених договором, нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 площею 24,2 кв.м., яке знаходиться в строковому платному користуванні орендаря на підставі договору оренди №УМКВ-0248 від 08.04.2009.

Відповідно до п.10.1. договору суборенди строк дії договору встановлено з 01.07.2015 по 01.04.2016.

Відповідач листом №08.01-16/324 від 04.04.2016 повідомив позивача про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна №УМКВ-0248 від 08.04.2009 закінчився 01.04.2016 і на новий термін продовжуватися не буде. Просив до 11.04.2016 передати об'єкт оренди по акту приймання-передачі управлінню комунальної власності Сумської міської ради.

Відповідач листом №08.01-16/325 від 04.04.2016 також повідомив ПМП "Аптека КіАВО" про те, що строк дії договору суборенди нерухомого майна від 01.07.2015 закінчився 01.04.2016 і на новий термін продовжуватися не буде. Просив до 11.04.2016 передати об'єкт оренди по акту приймання-передачі управлінню комунальної власності Сумської міської ради.

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога позивача про визнання недійсними пункту 10.1. розділу 10 "Строк дії цього договору встановлюється з 12.03.2012 по 12.03.2013" зміни № 2 від 12.03.2012 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, зміну № 3 від 13.03.2013 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, зміну № 4 від 25.03.2014 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 та пункт 1 зміни № 5 від 01.04.2015 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, в частині викладення пункту 10.1. договору оренди в наступній редакції: "10.1. Строк дії цього договору встановлюється з 1 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року" у зв'язку з їх невідповідністю частині 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні".

Розглядаючи спір по суті заявлених вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на встановлені судами обставини відповідності оспорюваного пункту 10.1. договору, у редакціях змін № 2 від 12.03.2012, №3 від 13.03.2013, №4 від 25.03.2014, №5 від 01.04.2015 вимогам частини 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні".

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з наступним.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 759 Цивільного кодексу України, передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В даному випадку господарське зобов'язання виникло між сторонами з господарського Договору оренди нерухомого майна (будівель, приміщень, споруд) №УМКВ-0248 від 08.04.2009.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та частини четвертої статті 284 Господарського кодексу України у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Приписами частини першої статті 764 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадку, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, про те, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Як встановлено судами позивач звертався до управління майна комунальної власності Сумської міської ради з заявами від 28.02.2013, від 03.03.2014 та від 10.03.2015, в яких просив продовжити термін дії договору оренди саме на один рік.

Змінами №2 від 12.03.2012, змінами № 3 від 13.03.2013, змінами № 4 від 25.03.2014 та змінами № 5 від 01.04.2015 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, які підписані обома сторонами та скріплені печатками, в тому числі погоджено строк дії договору оренди, як істотної умови договору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України відхиляє доводи позивача про те, що оскільки він є суб'єктом малого підприємства, то термін дії Договору закінчиться 08.04.2019, зроблені скаржником з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" від 15.12.2009, яким визначено, що термін дії договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємства, укладених до набрання чинності цим Законом, вважається продовженим до п'яти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін.

Так, наведена норма надає орендарю право продовжувати орендні відносини на строк до п'яти років, однак визначення конкретного строку, на який продовжується строк договору, повинно бути здійснено шляхом внесення змін до договору. У зв'язку з цим орендар має право звернутися з відповідним позовом до суду на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" в будь-який час до припинення дії договору оренди.

Разом з тим, як встановлено судами, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до суду чи орендодавця з вимогою про внесення будь яких змін договору, зокрема і в частині збільшення строку оренди до 5 років.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що пункт 10.1. договору, у редакціях змін № 2 від 12.03.2012, №3 від 13.03.2013, №4 від 25.03.2014, №5 від 01.04.2015 є таким, що повністю відповідає вимогам частини 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", визначений за погодженням сторін.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Беручи до уваги встановлені судами обставини відповідності пункту 10.1. договору, у редакціях змін № 2 від 12.03.2012, №3 від 13.03.2013, №4 від 25.03.2014, №5 від 01.04.2015 вимогам чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_4

Безпідставними є доводи заявника касаційної скарги стосовно недотримання судами вимог статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Господарський суд може витребувати докази також до подання позову як запобіжний захід у порядку, встановленому статтями 431 - 4310 цього Кодексу. Господарський суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану сторону.

У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, вправі звернутися до господарського суду, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

У клопотанні про витребування доказів позивач просив суд витребувати у відповідача письмову інформацію про наявність чи відсутність у позивача за період з 08.04.2009 по 01.11.2016 заборгованості з орендної плати; витребувати у ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області копії усіх наявних документів податкової звітності з єдиного податку, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податку на доходи фізичних осіб, поданих позивачем у період з 2011 по 2015 роки, у тому числі податкових декларацій платника єдиного податку та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми № 1 ДФ).

Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з позицією місцевого суду, підтриманою судом апеляційної інстанції стосовно відсутності правових підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів, з огляду на те, що предметом спору у справі є визнання недійсним пункту договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 та визнання у зв'язку з цим продовженим договору на строк з 08 квітня 2014 року до 8 квітня 2019 року. Отже, витребовувані позивачем докази не стосуються предмету спору у праві, що переглядається.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи ФОП ОСОБА_4 про порушення судами статті 55 Господарського кодексу України, статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна, пункту 5 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 38 Господарського процесуального кодексу України не спростовують правильні висновки суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судами обставин, що в силу положень статті 1117 ГПК України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши відповідно до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим та апеляційним господарськими судами в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних рішення і постанови та прийняття нового рішення у справі - відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2017 у справі №920/1227/16 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я О.О. Євсіков