ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа № 917/374/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Кладько А.С.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 03.02.2017р. № Ц/3-04/20-17,

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 17.02.2017р. № Н9юр-9н,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" (вх.№1759 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі №917/374/17,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод", м.Кременчук, Полтавська область,

про стягнення 162630 грн. пені,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі №917/374/17 (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" (вул. І.Приходька, 139, м. Кременчук, Полтавська область,39600, ідентифікаційний код 05763814) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Тверська,5, м. Київ,03150, ідентифікаційний код 40075815) 162630,00 грн. пені, 2439,45 грн. витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування прийнятого у справі рішення місцевий господарський суд з посиланням на положення ст.ст. 663, 712, 530,526 ЦК України, зазначає, що факт поставки товару за договором № 7616/010066/С/68/2016-ЦЮ від 08.07.2016р. з порушенням строку визначеного в додатку № 4 "Графік поставки" до договору підтверджується підписаними між сторонами актом приймання-передачі № 3 від 31.01.2017р., у звязку з чим заявлена вимога щодо стягнення з відповідача пені у відповідності до п. 10.2 договору за прострочення поставки товару за період з 01.01.2017 30.01.2017р. у сумі 162630,00 грн. підлягає задоволенню.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі № 917/374/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ "Українська залізниця" в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ПАТ "Українська залізниця".

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" зазначає, що під час розгляду справи № 917/374/17 господарським судом не було прийнято до уваги, що договір на закупівлю вагонів від 08.07.2016р. № 7616/010066/С/68/2016-ЦЮ укладено за результатами проведення процедури закупівлі, що здійснювалась на підставі Закону України "Про здійснення державних закупівель", у звязку з чим відповідач не мав можливості змінити істотні умови договору, зокрема, встановлювати інші штрафні санкції, ніж ті, що були вказані в проекті договору. Разом з тим, оскільки зобовязання відповідача поставити вагони по договору від 08.07.2016р. № 7616/010066/С/68/2016-ЦЮ є не грошовими зобовязаннями, нарахування пені на підставі частини 3 статті 549 ЦК України є неправомірним, що свідчить про нікчемність пункту 10.2 укладеного між сторонами договору в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.06.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Укрзалізниця" просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі № 917/374/17 залишити без змін (вх.№6714 від 22.06.2017р.).

В обґрунтування своєї позиції у справі позивач зазначає, що у разі незгоди учасника (відповідача) з умовами документації конкурсних торгів на підставі положень ст. 23 Закону України "Про здійснення державних закупівель" останній мав право під час проведення процедури закупівель звернутися до замовника за розясненнями, вимогою про усунення порушень, якщо мали місце, а також оскаржувати у встановленому порядку відповідні положення документації конкурсних торгів, в тому числі в частині проекту договору, чого з боку відповідача здійснено не було. При цьому, зважаючи на те, що у відповідності до ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згода щодо усіх його істотних умов, підписуючи договір від 08.07.2016р. відповідач висловив згоду з усіма його умовами.

Крім того, позивач вказує, що посилання відповідача на нікчемність положення п.10.2 укладеного між сторонами договору, є безпідставними, зважаючи на те, що у випадку, коли обовязок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у звязку з порушенням зобовязання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватись визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі № 917/374/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ "Українська залізниця" в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, представником відповідача було заявлено усне клопотання про зменшення належної до стягнення пені за порушення зобовязань за договором від 08.07.2016р. № 7616/010066/С/68/2016-ЦЮ.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, а також клопотання відповідача про зменшення штрафних санкції, просив суд рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі № 917/374/17 залишити без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, було заслухано пояснення представників обох сторін у справі, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, розглянувши справу у порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

08.07.2016р. між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", (покупець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Крюківський вагонобудівний завод" (постачальник, відповідач) було укладено договір №7616/010066/С/68/2016-ЦЮ з додатками (а. с. 9-42).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцю вагони пасажирські купейні спальні моделі 61-779 у кількості 6 шт., вагон пасажирський купейний спальний моделі 61-779ЭГ у кількості 1 шт., вагон пасажирський купейний спальний локомотивної тяги моделі 61-788Б у кількості 1 шт. (надалі товар), відповідно до специфікації (додаток №1), а покупець зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного договору.

Згідно з п. 3.1 договору вартість товару за цим договором визначається згідно з розширеної специфікації (додаток. №2) постачальника і складає 140999940,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 23499990,00 грн.

Пунктом 4.1 договору визначено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються наступним чином: попередня оплата у розмірі 30% від суми договору, протягом 15 банківських днів з моменту укладання договору; послідуюча оплата протягом 30 календарних днів з моменту підписання Акту приймання-передані на кожну партію товару та з дати реєстрації податкової накладної.

Відповідно до п. 4.2 договору перерахування коштів покупцем здійснюється на підставі виставлених рахунків, після підписання акту передачі-приймання на кожну партію товару (додаток №5).

У пункті 5.1 договору сторони визначили, що строк та місце поставки товару згідно з графіком поставки (додаток №4) на умовах FCA - перевезення сплачено до пункту призначення, згідно рознарядки покупця (надалі місце поставки), у відповідності до правил тлумачення торгівельних термінів (IHKQTEPMC-2010). Датою поставки (передачі) товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі на кожну партію товару (додаток №5).

Згідно з п. 10.2 договору за прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 13.1 цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2016 року, в частині виконання обовязків сторін щодо оплати та поставки товару, у частині виконання гарантійних зобовязань до повного їх виконання, згідно з умовами розділу 8 цього договору.

Крім того, між сторонами були підписані наступні додатки до договору №7616/010066/С/68/2016-ЦЮ: додаток №1 специфікація (а. с. 15); додаток №2 розширена специфікація (а.с. 16); додаток №3 технічна специфікація (а.с.17-41); додаток №4 графік поставки, в якому сторони погодили наступний графік поставки: вагони пасажирські купейні спальні моделі 61-779 у кількості 6 шт. - термін поставки до 31.12.2016 року; вагон пасажирський купейний спальний моделі 61-779ЭГ у кількості 1 шт. - термін поставки до 31.10.2016 року; вагон пасажирський купейний спальний локомотивної тяги моделі 61-788Б у кількості 1 шт. - термін поставки до 31.10.2016 року (а.с. 42); додаток №5 акт приймання передачі товару (а.с. 43).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що ним на виконання умов договору від 20.07.2016р. було здійснено попередню оплату у розмірі 42299982,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 20.07.2016р. №495 (а.с. 50).

В додатку №4 до договору Графік поставки сторони погодили, що партія вагонів в кількості 6 одиниць для регіональної філії Львівська залізниця повинна бути поставлена до 31.12.2016р. включно. Однак, в порушення вимог договору відповідач здійснив поставку одного вагону лише 31.01.2017р., що підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі від 31.01.2017р. №3 (а.с. 44-47).

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 162630,00 грн. пені за прострочення поставки товару в період з 01.01.2017р. - 30.01.2017р., що виникла з огляду на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору від 08.07.2016р. № 7616/010066/С/68/2016-ЦЮ.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своєю правовою природою договір № 7616/010066/с/68/2016-ЦЮ від 08.07.2016р., укладений між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (покупець) та Публічним акціонерним товариством "Крюківський вагонобудівний завод" (постачальник), є договором поставки, особливості укладення та виконання якого повинні відповідати положенням глави 54 Цивільного кодексу України та глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України визначено обовязок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент, зокрема, вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відтак визначення часу, коли боржник має виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти запропоноване виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення цього строку є одним із проявів порушення зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами пункту 5.1 договору сторони визначили, що строк поставки товару має бути визначений у Графіку поставки (додаток № 4). Датою поставки (передачі) товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі на кожну партію товару (додаток № 5). За згодою сторін допускається дострокова поставка товару (п. 5.2 договору).

Згідно з умовами додатку № 2 до договору постачальник був зобовязаний передати регіональній філії «Львівська залізниця» партію вагонів: 6 вагонів пасажирських купейних спальних моделі 61-779 до 31.12.2016р.

Відповідно до п. 7.3.1 договору постачальник зобовязаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в порушення вимог укладеного договору здійснив поставку одного вагону моделі 61-779 лише 31.01.2017р., що підтверджується підписаним обома сторонами актом приймання-передачі від 31.01.2017р. № 3.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобовязання щодо своєчасної поставки визначеного товару належним чином відповідно до умов договору.

За ст. 526 ЦК України, що кореспондується з ч. 1 ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться .

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У пункті 10.1 договору в разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором, сторони договору несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

Відповідно до п. 10.2 договору сторони погодили, що за прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

У зв'язку з допущеним відповідачем простроченням поставки товару позивачу, останній нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 01.01.2017р. по 30.01.2017р. в сумі 162630,00 грн.

Згідно з ч.2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин субєктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Так, статтею 199 Господарського кодексу України унормовано, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором. Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування пені надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому, оскільки обов'язок відповідача щодо поставки товару не є грошовим зобов'язанням, а та обставина, що за порушення строку поставки товару за договором постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, визначена в договорі штрафна санкція не перетворюється у пеню за порушення грошового зобов'язання, у звязку з чим до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким передбачено застосування відповідальності за невиконання саме грошового зобов'язання.

Разом з тим, зважаючи на те, що відповідно до ст. 193 ГК України господарські санкції застосовуються за порушення будь-яких господарських зобовязань, а ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, застосування до боржника, який порушив господарське (не грошове) зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені є правомірним, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань.

Зважаючи, що зміст п. 10.2 договору від 08.07.2016р. № 7616/010066/с/2016-ЦЮ не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, посилання апелянта на нікчемність вказаного положення договору є необґрунтованим та свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 215 ЦК України.

Враховуючи наведені обставини справи та приписи законодавства, апеляційний господарський суд за результатами перевірки розрахунку позивача пені у сумі 162630,00 грн. в межах заявленого періоду з 01.01.2017р. по 30.01.2017р. дійшов висновку про те, що наданий розрахунок є арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства та умовам договору.

Зважаючи на підтвердження матеріалами справи порушення відповідачем строку поставки продукції, господарський суд дійшов правомірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 162630,00 грн. за порушення строків поставки є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 22.06.2017р. представником відповідача було заявлено усне клопотання про зменшення належної до стягнення суми пені за порушення зобовязань за договором.

З цьому приводу судова колегія зазначає наступне.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Наведена правова норма підлягає застосуванню у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріальною, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме статтею 233 Господарського кодексу України та частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як передбачено у п. 3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Також, відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Так, відповідно до роз'яснень, наданих у підпункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 частина 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як зазначає відповідач, договір поставки від 08.07.2016р. № 7616/010 066/с/68/2016-ЦЮ є договором у сфері державних закупівель та укладений за результатами проведення процедури закупівлі.

Виходячи із положень Закону України "Про здійснення державних закупівель", ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" визначено переможцем відкритих торгів на закупівлю вагонів пасажирських, як учасника, пропозиція якого визнана найбільш прийнятною та економічно вигідною за результатами оцінки, а тому стислі строки поставки предмета закупівлі згідно умов договору, що могло стати наслідком порушення строку поставки, не є поважною причиною порушення взятих на себе договірних зобовязань.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. В той же самий час, ст. 654 ЦК України встановлює вимоги до форми угоди про внесення змін до договору, а саме зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договір був підписаний без будь-яких зауважень зі сторони відповідача, тобто без протоколу розбіжностей, як це передбачено ч.4 ст. 181 Господарського кодексу України, що в свою чергу свідчить про згоду відповідача з усіма умовами договору.

Виходячи зі змісту ст. 32, 34 ГПК, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В той же час, будь-яких доказів для зменшення розміру штрафних санкцій, а саме інформації про майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; фінансовий стан відповідача; його кредиторську та дебіторську заборгованість; наявність збитків внаслідок господарської діяльності; ведення судово-претензійної роботи по зменшенню дебіторської заборгованості, скаржником не надано, що позбавляє господарський суд можливості оцінити співвідношення розміру пені з його майновим станом.

Заявлене відповідачем клопотання про зменшення належної до стягнення суми штрафних санкцій є необґрунтованим, та даний випадок не є винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причин неналежного виконання зобов'язання, у звязку з чим судова колегія відмовляє в його задоволенні.

Зі змісту постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 6 "Про судове рішення" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Наведені обставини справи з урахуванням вказаних приписів чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що постановлене по справі судом першої інстанції судове рішення відповідає вищезазначеним вимогам законності і обґрунтованості.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі №917/374/17 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2017р. у справі №917/374/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 27.06.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Камишева