РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017Справа №910/5787/17

За позовом Приватного підприємства "АВТОДЕН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ"

про стягнення 7 923,39 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "АВТОДЕН" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" (відповідач) про стягнення 3254,15 грн. - пені, 542,69 грн. - 3% річних, 3926,55 грн. - інфляційних втрат, всього 7723,39 грн., а також 200,00 грн. - витрат, пов'язаних із поданням даного позову та розгляду позову у суді у тому числі поштові втрати, послуги на правову допомогу адвоката (юридичної особи), відряджень представника, вартості проїзду бензину/квитків інше).

Позовні вимоги обґрунтовані простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором №102585 поставки від 10.10.2014, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2016, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5787/17 та призначено її до розгляду на 18.05.2017.

05.05.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі та клопотання про забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства "АВТОДЕН" про забезпечення проведення судового засідання у справі № 910/5787/17 у режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 відкладено розгляд справи

№ 910/5787/17 на 01.06.2017.

25.05.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи № 910/5787/17 у режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2017 відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства "АВТОДЕН" про забезпечення проведення судового засідання у справі № 910/5787/17 у режимі відео конференції.

В судове засідання 01.06.2017 з'явились представники позивача та відповідача, подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору у справі №910/5787/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/5787/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 20.06.2017.

16.06.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивачем заявлено до стягнення 7723,39 грн. та 834,20 грн. - витрат, пов'язаних із поданням даного позову та розгляду позову у суді у тому числі поштові втрати, послуги на правову допомогу адвоката (юридичної особи), відряджень представника, вартості проїзду бензину/квитків інше).

Представники позивача та відповідача в судове засідання 20.06.2017 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Таким чином, оскільки представники позивача та відповідача були присутніми в судовому засіданні 01.06.2017, що підтверджується протоколом судового засідання від 01.06.2017, то сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

В судовому засіданні 20.06.2017, розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог, судом встановлено, що дана заява позивача відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи буде здійснюватись щодо позовних вимог викладених у заяві про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні 20.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" (покупець) та Приватним підприємством "АВТОДЕН" (постачальник) укладено договір поставки №102585, з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей, відповідно до якого постачальник зобов'язується доставляти і передавати на умовах та встановлені даним договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність і оплачувати на умовах даного договору.

З метою виконання даного договору постачальник передає покупцю за відповідним актом приймання передачі на строк дії договору власні стенди (стелажі) під певними інвентарними номерами для безпосереднього розміщення на них товару постачальника в магазинах покупця (з розрахунку 1 стенд (стелаж) на 1 магазин покупця). Стенди (стелажі) постачальника є власністю постачальника і підлягають поверненню та повинні бути передані покупцем постачальнику протягом 3 (трьох) днів з моменту закінчення строку дії даного договору, розірвання даного договору, або за першою вимогою постачальника у стані не гірше їх передачі покупцю.

Відповідно до п. 2.14 договору, зобов'язання постачальника з поставки кожної окремої партії товару вважається виконаним після передачі покупцю товару та його приналежностей, підписання сторонами оформленої належним чином накладної та інших документів, передбачених пунктами 5.2, 6.1. даного договору, оформлених згідно вимог чинного законодавства України та даного договору.

Постачальник при поставці відповідної партії товару передає до відділу приймання товарів покупця наступну супровідну документацію: видаткова накладна; податкова накладна (п. 5.2. договору).

Згідно із п. 6.1. договору, ціна товару погоджується сторонами у специфікації у національній валюті України - гривні. Загальна гранична щомісячна вартість постачаємого товару за даним договором не може перевищувати суму 600000,00 грн.

У відповідності до п. 6.7. договору, покупець зобов'язаний оплачувати кожну конкретну партію товару в строк, що не перевищує 45 календарних днів з дня виконання постачальником зобов'язань з поставки товару згідно пункту 2.14 даного договору. При цьому вартість товару, яка відповідає мінімально-необхідному запасу товару покупця (запас полиці), що покупець має тримати у себе на полиці для його реалізації, покупець оплачує в строк, що не перевищує 30 календарних днів після закінчення строку дії договору відповідно до п. 8.1. договору. Сума запасу полиці визначається для кожного об'єкту торгівлі/пункту поставки покупця окремо та складає:

м. Київ, вул. Лугова, 12 - 4 300,00 грн. з ПДВ;

м. Київ, вул. Сім'ї Сосніних, 17 - 4300,00 грн. з ПДВ;

м. Чернівці, вул. Хотинська, 43 - 4300,00 грн. з ПДВ;

м. Харків, вул. Героїв Праці, 7 - 4300,00 грн. з ПДВ;

м. Харків, вул. Тарасівська, 3 - 4200,00 грн. з ПДВ;

м. Житомир, вул. Київська, 77 - 4300,00 грн. з ПДВ;

Дніпропетровська обл., Дніпропетровський район, СМТ Ювілейне, вул. Нижньодніпровська, 17.

У випадку відкриття покупцем нових об'єктів торгівлі, перебіг строку оплати товару, що постачається в такий об'єкт торгівлі, починається з дати початку роботи (дата офіційного відкриття для споживачів) даного об'єкта торгівлі (поставка у нові відкриті магазини покупця здійснюється тільки за додатковим письмовим узгодженням з постачальником).

Згідно із п. 7.2. договору, у випадку несвоєчасної оплати поставленого товару покупець на вимогу постачальника сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховувалася пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 28.02.2015. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від зобов'язань, що виникли протягом його дії. В разі закінчення строку дії договору, якщо одна сторона в письмовому вигляді не повідомить іншу сторону про розірвання договору, договір вважається подовженим на тих самих умовах, строком на шість місяців (п. 8.1. договору).

27.02.2015 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору поставки № 102585 від 10.10.2014, сторони погодились незалежно від інших умов договору, подовжити строк дії договору до 29.02.2016 року (включно).

У зв'язку зі неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" умов договору поставки №102585 від 10.10.2014 в частині оплати за поставлений товар, ПП "АВТОДЕН" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ТОВ "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" заборгованості у розмірі 52792,29 грн., 5462,23 грн. - пені, 473,94 грн. - 3% річних, 955, 93 грн. - інфляційних втрат, 3668, 20 грн. - 7 % штрафу, та про зобов'язання ТОВ "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" повернути Приватному підприємству "АВТОДЕН" стенди (стелажі), передані за актом приймання-передачі стендів (стелажів) від 12.11.2014 за договором поставки № 102585 від 10.10.2014 у кількості (7) сім штук під інвентарними номерами № 001, № 002, № 003, № 004, № 005, № 006, № 007, логотипом торгівельної марки "HOZZI" у стані не гірше дня передачі 12.11.2014.

Під час розгляду справи №910/11627/16 за вищевказаним позовом, судом було встановлено, неналежне виконання ТОВ "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" договору поставки №102585 від 10.10.2014 в частині оплати за товар, поставлений видатковими накладними №155 від 08.02.2016, №183 від 15.02.2016, №218 від 22.02.2016, №266 від 29.02.2016, №305 від 09.03.2016, №341 від 14.03.2016, №392 від 21.03.2016, №443 від 28.03.2016, №477 від 04.04.2016, №520 від 11.04.2016.

Посилаючись на прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором поставки №102585 від 10.10.2014 яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2016 по справі №910/11627/16, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3254,15 грн. - пені (нарахована за період з 23.08.2016 по 27.11.2016), 542,69 грн. - 3% річних (за період з 23.08.2016 по 26.12.2016) та 3926,55 грн. - інфляційних втрат (за період з 23.08.2016 по 26.12.2016).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, факти встановлені рішенням суду по справі №910/11627/16 щодо неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №102585 від 10.10.2014 щодо своєчасної та повної сплати вартості поставленого товару, повторного доведення не потребують.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов'язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Наведене узгоджується із судовою практикою Вищого господарського суду України, зокрема, постанова від 26.12.2016 по справі №904/6252/16.

За таких обставин, урахуванням того, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат у межах справи №910/11627/16 здійснювалось станом на 22.08.2016, з огляду на строки оплати за договором поставки №102585 від 10.10.2014 та оскільки оплата заборгованості за рішенням суду у вказаній справі була здійснена відповідачем 27.12.2016, суд дійшов висновку, що позивачем визначено вірний період прострочення та нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 23.08.2016 по 26.12.2016.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат у сумі 3926,55 грн. та 3% річних у сумі 542,69 грн., судом встановлено, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних є арифметично вірним, у зв'язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню повністю.

Щодо пені, нарахованої позивачем у загальній сумі 3254,15 грн. за період з 23.08.2016 по 27.11.2016 то суд зазначає наступне

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення і наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, правомірним є також нарахуванням позивачем пені.

Разом з тим, як встановлено рішенням суду по справі №910/11627/16, ТОВ "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" зобов'язаний був здійснити оплату поставленого ПП "АВТОДЕН" товару у строк до 01.04.2016.

Таким чином, останнім днем нарахування пені в рамках шестимісячного строку є 01.10.2016.

Водночас, з додаткової угоди від 27.02.2015 до договору вбачається, що сторони погодили незалежно від інших умов договору, подовжити строк дії договору до 29.02.2016 року (включно), а отже договір поставки № 102585 від 10.10.2014 є таким, що припинив свою дію з 01.03.2016. Зазначені обставини щодо строку дії договору поставки № 102585 від 10.10.2014 були встановлені також рішенням суду по справі №910/11627/16.

Оскільки, договір поставки № 102585 від 10.10.2014 є таким, що припинив свою дію з 01.03.2016, то поставка товару за накладними №305 від 09.03.2016, №341 від 14.03.2016, №392 від 21.03.2016, №443 від 28.03.2016, №477 від 04.04.2016, №520 від 11.04.2016 була здійснена за межами вказаного договору.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

З огляду на те, що поставка товару за видатковими накладними №305 від 09.03.2016, №341 від 14.03.2016, №392 від 21.03.2016, №443 від 28.03.2016, №477 від 04.04.2016, №520 від 11.04.2016 здійснена не в рамках договору поставки № 102585 від 10.10.2014, а тому відповідальність відповідача у вигляді пені за порушення строків сплати товару, поставленого згідно із вказаними накладними, не передбачена та відповідно підстави для нарахування пені на заборгованість за вказаними вище видатковими накладними відсутні.

Отже, з урахуванням наведених вище обставин, нарахування пені здійснюється за прострочення оплати вартості товару поставленого за видатковими накладними №155 від 08.02.2016, №183 від 15.02.2016, №218 від 22.02.2016, №266 від 29.02.2016, за наступні періоди: з 23.08.2016 по 25.09.2016 (за видатковою накладною №155) та з 23.08.2016 по 01.10.2016 (за видатковими накладними №183, №218, №266).

Здійснивши перерахунок пені суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 276,01 грн., у зв'язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Приватного підприємства "АВТОДЕН" частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані із поданням даного позову та розгляду позову у суді у тому числі поштові втрати, послуги на правову допомогу адвоката (юридичної особи), відряджень представника, вартості проїзду бензину/квитків інше) у розмірі 834,20 грн., з яких: 786,20 грн. - сума вартості квитків на проїзд представника позивача та 48,00 грн. - сума поштових витрат понесених позивачем за подачу позову до суду.

У відповідності до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Якщо витрати, понесені стороною у зв'язку з реалізацією процесуальних прав у розгляді справи в господарському суді, відносяться до судових витрат, то вони відшкодовуються згідно зі статтею 49 ГПК України (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 18.03.2008 № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році").

Оскільки, ухвалою суду від 18.05.2017 явка в судове засідання 01.06.2017 представників учасників процесу, в тому числі представника позивача, визнавалась обов'язковою, то відшкодуванню підлягають витрати адвоката на придбання проїзних квитків з метою участі судовому засіданні як представника позивача.

Вартість проїзду в судове засідання 01.06.2017 у сумі 78,20 грн. підтверджена наявними в матеріалах справи посадочними документами. Витрати позивача за подачу позову до суду у сумі 48,00 грн. підтверджені фіскальним чеком №0414 від 05.04.2017 про оплату поштових послуг.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем підтверджено витрати, понесені у зв'язку з реалізацією процесуальних прав у розгляді справи в господарському суді, а саме витрати адвоката на придбання проїзних квитків та витрати на подачу позову до суду, то відповідні витрати підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок відповідача у розмірі 512,53 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА РІТЕЙЛУ УКРАЇНИ" (03035, м. Київ, вул. Кудряшова, будинок 20 А, ідентифікаційний код 39143745) на користь Приватного підприємства "АВТОДЕН" (49000, м. Дніпро, провулок Людмили Мокієвської, будинок 5, квартира 47, ідентифікаційний код 35394689) пеню у сумі 276,01 грн., 3% річних у сумі 542,69 грн., інфляційні втрати у сумі 3926,55 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 983,04 грн. та витрати понесені у зв'язку з реалізацією процесуальних прав у розгляді справи в суді у сумі 512,53 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2017.

Суддя С.О. Турчин