ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Справа № 920/1058/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Поляк О.І. (доповідач),
суддів:Бакуліної С.В., Корсака В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017
у справі№ 920/1058/16 Господарського суду Сумської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства "Теплогарант"
простягнення 319 050,04 грн,

за участю представників

від позивача: Остапенко В.М.;

від відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.12.2016 у справі № 920/1058/16 (суддя Заєць С.В.) відмовлено в частині позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 298 691,99 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення 3 % річних у сумі 20 358,05 грн провадження у справі припинено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 920/1058/16 (головуючий суддя - Камишева Л.М., судді - Пелипенко Н.М., Россолов В.В.) скасовано рішення Господарського суду Сумської області від 20.12.2016 у справі № 920/1058/16 в частині припинення провадження у справі та прийнято в цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено. В іншій частині вказане рішення залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 20.12.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 920/1058/16 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 11, 549, 625, 627, ст.ст. 216, 217, 229 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", ст.ст. 4-2, 42, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

В призначене судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 31.12.2014 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Теплогарант" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору газ, що продається за умовами даного договору, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 17 259,6 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно з 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі, в якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець не зобов'язується сплатити продавцеві, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання (п. 11 договору).

Додатковою угодою № 1 від 25.03.2015, додатковою угодою № 2 від 08.04.2015, додатковою угодою № 3 від 30.07.2015, додатковою угодою № 4 від 31.07.2015, Додатковою угодою № 5 від 20.10.2015, додатковою угодою № 6 від 25.11.2015 сторонами було внесено зміни до договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 № 3338/15-ТЕ-29.

Як встановлено господарськими судами, на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 № 3338/15-ТЕ-29 ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було поставлено КП "Теплогарант" у 2015 році природний газ на загальну суму 23 536 035,84 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 на суму 3 533 440,46 грн, від 28.02.2015 на суму 2 613 905,52 грн, від 31.03.2015 на суму 1 882 255,16 грн, від 30.04.2015 на суму 1 171 184,52 грн, від 31.10.2015 на суму 4 008 861,66 грн, від 30.11.2015 на суму 4 823 454,99 грн, від 31.12.2015 на суму 5 502 933,53 грн.

Господарськими судами також встановлено, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", КП "Теплогарант", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Головним фінансовим управлінням Полтавської обласної державної адміністрації було укладено:

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 230 від 10.02.2015 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 2 500 000,00 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 497 від 12.03.2015 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 1 043 183,00 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 737 від 08.04.2015 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 900 000,00 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 993 від 07.05.2015 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 480 047,82 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 2282 від 11.11.2015 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 3 319 000,00 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 2616 від 04.12.2015 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 4 821 400,00 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 59 від 19.01.2016 про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на суму 5 502 500,00 грн;

Відповідно до розділу 1 вказаних спільних протокольних рішень їх предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20).

У розділі 2 наведених Спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків, зокрема визначили, що усі учасники розрахунків після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

Згідно з розділом 4 цих протокольних рішень сторони несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (зі змінами) та Порядку проведення розрахунків, і невиконання своїх зобов'язань за цими спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.

У зв'язку з тим, що КП "Теплогарант" здійснило оплату за поставлений природний газ у повному обсязі, але з порушенням строків, визначених умовами договору купівлі-продажу природного газу № 3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до КП "Теплогарант" про стягнення з останнього на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені у сумі 298 691,99 грн та 3% річних у розмірі 20 358,05 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені та припиняючи провадження у справі в частині решти позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що пеня в даній справі є договірною санкцією, тобто порядок та розмір застосування такого виду відповідальності як пеня повинно бути встановлено сторонами у правочині. В разі відсутності положення про застосування до сторони пені, відсутні правові підстави для її стягнення. При цьому п. 7.2 договору від 31.12.2014 передбачено, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 цього договору він не зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню. Станом на день набрання чинності Законом України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон) - 30.11.2016 відповідач не мав перед позивачем основного боргу за спожитий природний газ, а відтак нараховані позивачем пеня та річні відсотки, які є предметом позову, підлягають списанню з урахуванням норм ч. 3 ст. 7 вказаного Закону.

Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції в частині припинення провадження у справі щодо стягнення з відповідача 3% річних та приймаючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору від 31.12.2014, а тому відсутні правові підстави для стягнення пені та 3% річних, нарахованих на частину суми заборгованості, сплаченої за вказаними протокольними рішеннями. Оскільки сума річних, нарахована позивачем на частину боргу, що була оплачена відповідачем за рахунок власних коштів, має бути списана в силу норми Закону у зв'язку з тим, що у останнього, на час набрання чинності вказаним Законом, була відсутня основна заборгованість за отриманий природний газ, то відсутні правові підстави і для задоволення позову в цій частині. При цьому місцевим господарським судом безпідставно припинено провадження у справі в частині вимог про стягнення 3% річних на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмета спору, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції право відповідача на списання заявлених до стягнення 3% річних реалізовано не було, що свідчить про наявність предмета спору між сторонами у вказаній частині.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Укладаючи спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на надання пільг, субсидій і компенсацій населенню, позивач і відповідач керувалися спеціальними нормативно-правовими актами, якими передбачається процедура розрахунку і надання населенню не тільки теплової енергії, а і пільг, субсидій та компенсацій на оплату тепло-, водопостачання, зокрема Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, відповідно до п. 7 якого розрахунки щодо оплати вартості природного газу проводяться за згодою учасників цих розрахунків на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Таким чином, шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету сторони цим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору від 31.12.2014 № 3338/15-ТЕ-29, а тому відсутні правові підстави для стягнення пені та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, строк оплати якої було змінено відповідними протокольними рішеннями. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України наведеним, зокрема, у постановах від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14 та від 01.07.2015 у справі № 924/1230/14.

Як встановлено апеляційним господарським судом, загальна вартість отриманого відповідачем за договором від 31.12.2014 № 3338/15-ТЕ-29 природного газу становить 23 536 035,84 грн. При цьому загальна сума заборгованості за отриманий відповідачем природний газ, яка була сплачена за рахунок субвенцій з державного бюджету відповідно до спільних протокольних рішень становить 18 566 130,82 грн.

Отже, суд касаційної інстанції погоджується з доводами апеляційного господарського суду про неправомірне нарахування позивачем пені, 3% річних за прострочення сплати відповідачем тієї частини заборгованості, яка була предметом укладених між ними спільних протокольних рішень, оскільки сторонами було змінено умови з оплати природного газу за рахунок субвенцій, а прострочення оплати на умовах спільних протокольних рішень, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачем не допущено.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та 3% річних, нарахованих відповідачем на частину заборгованості з оплати вартості природного газу, яка була сплачена відповідачем самостійно, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

30.11.2016 набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі ст. 2 Закону дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 3 ст. 7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, даною нормою законодавець передбачив можливість уникнення божником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Крім того, вказаною нормою, не ставиться право ненарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Як встановлено апеляційним господарським судом та вбачається з матеріалів справи, заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором від 31.12.2014 № 3338/15-ТЕ-29 природного газу була погашена відповідачем у повному обсязі 20.01.2016, тобто до набрання чинності Законом (30.11.2016), а відтак висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача сум штрафних та фінансових санкцій, нарахованих на частину заборгованості за отриманий природний газ, яка була сплачена останнім за рахунок власних коштів, у зв'язку з тим, що вона підлягає списанню в силу норми Закону, відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційного господарського суду про те, що судом першої інстанції було безпідставно припинено провадження у справі в частині вимог про стягнення 3% річних відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмета спору, оскільки на момент розгляду справи в суді право відповідача на списання заявлених до стягнення пені і 3% річних реалізовано не було, що свідчить про наявність предмета спору між сторонами.

Разом з тим, касаційний суд не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про те, що сторони в п. 7.2 договору від 31.12.2014 № 3338/15-ТЕ-29 прямо передбачили відсутність такої відповідальності як пеня за несвоєчасну оплату вартості отриманого природного газ, оскільки, як вбачається зі змісту інших положень вказаного договору, зокрема п.п. 6.4, 9.3, сторони при його укладенні передбачили, що відповідач несе відповідальність за порушення грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого йому природного газу у вигляді, зокрема, сплати пені. Однак, враховуючи неправомірне нарахування позивачем пені, 3% річних за прострочення сплати відповідачем тієї частини заборгованості, яка була предметом спільних протокольних рішень, а також враховуючи, що неустойка та відсотки річних, нараховані позивачем на частину заборгованість за природний газ, яка була сплачена за рахунок власних коштів відповідача, однак в силу Закону не підлягають нарахуванню, колегія суддів погоджу з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про відмову в позові щодо стягнення з відповідача пені.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов до правомірних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що списання неустойки, відсотків річних відповідно до приписів Закону може бути реалізовано лише шляхом їх включення до реєстру, не приймаються судом касаційної інстанції до уваги, оскільки включення вказаних сум до реєстру має відбуватися з метою їх списання поза межами судового провадження, шляхом вчинення сторонами даних правовідносин відповідних правочинів, в той час як здійснення захисту права позивача саме на нарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних за наявності імперативної норми, яка обмежує позивача в цьому праві та задоволення такого позову, що породжує обов'язкове виконання в примусовому порядку судового рішення, заборгованість за яким підлягає списанню в силу Закону, суперечить принципам розумності, справедливості та доброго урядування.

Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та грунтуються на довільному тлумаченні норм чинного законодавства.

За таких обставин Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 920/1058/16 слід залишити без змін, а касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

В силу ст. 49 ГПК України судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 920/1058/16 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 920/1058/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді С.В. Бакуліна

В.А. Корсак