ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2017 р. Справа № 914/1591/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Дубник О.П. Скрипчук О.С.,

за участю секретаря судового засідання Лялька Н.Р.

та представників сторін:

позивача та третьої особи: Борщевський О.А. - представник (довіреності в матеріалах справи);

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - представники (довіреності в матеріалах справи);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Геліус", вих № 57 від 02.06.2017

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 (суддя Щигельська О.І.)

у справі № 914/1591/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Геліус", м. Винники

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Львів

про стягнення 94 750, 00 грн

У червні 2016 року ТзОВ "Геліус" звернулось до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 94 750, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з проведення ремонту основних засобів та поставку металу, за виконання яких позивачем перераховано грошові кошти.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 8 грудня 2016 року апеляційні скарги ТзОВ "Геліус" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишені без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 19 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 02.03.2017 касаційну скаргу ТзОВ "Геліус" задоволено частково.

Скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 8 грудня 2016 року та рішення Господарського суду Львівської області від 19 серпня 2016 року.

Справу передано до Господарського суду Львівської області на новий розгляд.

Вищий господарський суд в постанові вказав, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги та не навели переконливих доводів щодо укладення між сторонами саме угоди про продаж ФОП ОСОБА_4 обладнання позивачу, не з'ясували умови цієї начебто укладеної угоди, зокрема, щодо способу, порядку та строків розрахунків, не перевірили в повному обсязі заперечення позивача в цій частині. Вирішуючи по суті даний спір, місцевий та апеляційний господарські суди не дослідили та не встановили підстави виникнення між сторонами правовідносин щодо ремонту основних засобів та поставки металу, не з'ясували чи було укладено між ними відповідний договір. Також звертається увага на те, що суди попередніх інстанцій не з'ясували, хто підписав накладну № 28/05-2 від 28 травня 2012 року про передачу позивачу товару загальною вартістю 446400,00грн. від імені позивача та від імені відповідача, чи мали такі особи відповідні повноваження, зокрема, чи мала повноваження особа, яка підписала зазначену накладну від імені позивача, прийняти зазначену у ній продукцію та на якій підставі, а також не досліджено та не перевірено накладну № 28/05-1 від 28.05.2012, на яку також посилався відповідач в обґрунтування заперечень на позов. У вказаній постанові зазначено, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами не враховані вимоги закону про те, що відомості про органи управління юридичною особою, осіб, які входять до цього органу або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи, зокрема, з правом підпису документів від її імені, підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру. Місцевим та апеляційним господарськими судами не досліджено та не перевірено дані щодо органів управління товариством, осіб, які мають право вчиняти правочини від імені ТзОВ "Геліус" без довіреності з правом підпису у відповідності до вимог наведеної норми та установчих документів, тобто, судом не з'ясовано, чи мав ОСОБА_4 повноваження вчиняти правочини від імені Товариства без довіреності, а також не надано правової оцінки вчиненню відповідачем дій з одночасного представництва сторін у спорі. Стверджується, що апеляційний господарський суд, дійшовши висновку про те, що заявлена до стягнення сума підлягає зарахуванню як зустрічна позовна вимога за поставлене відповідачем обладнання, не перевірив та не з'ясував, чи мали місце реальні зустрічні однорідні вимоги, чи настав строк виконання за ними, чи мала місце у визначений законом спосіб заява сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги.

За результатами нового розгляду спору, господарським судом винесено рішення від 29.05.2017, яким в задоволенні позову відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, вважає рішення незаконним, просить скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Зокрема вказує, що у ФОП ОСОБА_4 не було права власності на обладнання, яке він ніби поставив ТзОВ «Геліус» за накладними від 28.05.2012, накладні від 28.05.2012 не відповідають вимогам первинних бухгалтерських документів, ОСОБА_4 не мав права і повноважень діяти від імені ТзОВ «Геліус». Отже, вважає, що ФОП ОСОБА_4 отримав грошові кошти від ТзОВ «Геліус» для придбання металу та ремонту основних засобів на загальну суму 425 000, 00 грн. Однак свої зобов'язань, за які було сплачено кошти, ФОП ОСОБА_4 не виконав і повернув ТЗОВ «Геліус» грошові кошти в розмірі 330 250, 00 грн. Сума залишку неповернутого авансу склала 94 750, 00 грн, які підлягають до стягнення.

21 червня 2017 року скаржник надіслав письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких доповнюючи доводи апеляційної скарги також зазначив про безпідставність висновку місцевого господарського суду, що ТзОВ «Геліус» розпоряджався майном, переданим на підставі накладної № 28/05-2 від 28.05.2012, реалізуючи правомочності власника, зокрема, передавши таке майно в заставу на підставі договору застави майна № 35/1 від 27.10.2014, укладеного ПАТ АКБ «Львів» та ТзОВ «Геліус» та дійшов висновку про подальше схвалення правочину, вчиненого з перевищенням повноважень, на підставі якого ТзОВ «Геліус» набуло право власності на майно, передане за накладною № 28/05-2 від 28.05.2012, оскільки за договором застави майна № 35/1 від 27.10.2014 ТзОВ «Геліус» передало в наступну заставу майно. Вказує, що це майно стало заставним ще 27.12.2010 за договром застави, тобто задовго до накладної № 28/05-2 від 28.05.2012.

Відповідач 27.06.2017 подав відзив на апеляційну скаргу, якому зазначав про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В даному судовому засіданні представники сторін підтримали власні доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 у справі № 914/1591/16 - залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ "Геліус" перераховано ФОП ОСОБА_4 кошти на загальну суму 42 5000, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 03.08.2011 №29 на суму 70 000, 00 грн; від 08.08.2011 №30 на суму 55 000, 00 грн ; від 28.04.2012 №36 на суму 100 000, 00 грн; 08.05.2012 №43 на суму 100 000, 00 грн та від 14.05.2012 №44 на суму 100 000, 00 грн.

Позивач стверджує, що такі платежі є авансовими й здійсненими на виконання досягнутої між сторонами домовленості про те, що відповідач здійснить ремонт погоджених основних засобів ТзОВ "Геліус" та поставить йому необхідний метал на загальну суму 425 000, 00 грн. Однак, ФОП ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань щодо ремонту основних засобів і поставки металу не виконав, однак повернув позивачу частину грошових коштів в розмірі 330 250, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 27.06.2013 №50 на суму 105 900, 00 грн; від 30.07.2013№55 на суму 88 200, 00 грн; від 31.07.2013 №56 на суму 27 550, 00 грн та від 30.08.2013 №70 на суму 108 600, 00 грн.

Надалі, позивач звернувся до відповідача із претензією-вимогою №12 від 05.03.2016 про виконання взятих на себе зобов'язань або повернення позивачу грошових коштів у розмірі 94 750, 00 грн у семиденний строк.

У відповідь ФОП ОСОБА_4, листом від 15.03.2016, повідомив ТзОВ "Геліус", що на виконання домовленостей ним здійснено поставку обладнання (комплекти штампів - "терка конусна" (1шт.), "терка квадратна" (1шт.), "терка шестигранна" (1шт.) згідно накладної №28/05-2 від 28.05.2012 на загальну суму 446 400, 00 грн з умовою оплати - на вимогу. Відтак, 94 750, 00 грн (суму претензійних вимог) зараховано в рахунок погашення заборгованості за поставлене обладнання та заявлено вимогу про погашення ТзОВ "Геліус" решти кредиторської заборгованості перед ФОП ОСОБА_4 в розмірі 351 650, 00 грн у семиденний термін.

Водночас, позивач стверджує, що таке обладнання та комплекти штампів ніколи не придбавались у ФОП ОСОБА_4, не перебували та не перебувають на балансі ТзОВ "Геліус", про що також подано відповідні довідки. Зазначені обставини стали підставою звернення ТзОВ "Геліус" до суду із позовом про стягнення з відповідача 94 750, 00 грн.

Заперечуючи позовні вимоги, ФОП ОСОБА_4 стверджує, що відповідач, як фізична особа, є співвласником позивача, йому належить 50% статутного капіталу. У ТзОВ "Геліус" відповідач, як працівник, займав посаду комерційного директора з правом першого підпису у банківських установах та представляв інтереси Товариства без довіреності. Водночас, з 1999 року ФО-П ОСОБА_4, як підприємець, співпрацював з позивачем. Таким чином, відповідач, як підприємець, діючи в інтересах власної фірми - ТзОВ "Геліус", з метою забезпечення безперервного виробництва продукції, в травні 2012 року поставив обладнання, згідно вищезазначених накладних, в цех з виробництва продукції та прийняте працівником Товариства, який на той час займався ремонтом та технічним обслуговуванням обладнання позивача, що підтверджується підписом цього працівника на накладних. Доказом того, що обладнання було поставлено позивачу є той факт, що це обладнання є предметом застави по кредитному договору між ТзОВ "Геліус" та ПАТ АКБ "Львів".

Матеріали справи містять платіжні доручення №29 від 03.08.2011, №30 від 08.08.2011, №36 від 28.04.2012, №44 від 14.05.2012 та №43 від 08.05.2012, які свідчать про перерахунок позивачем відповідачу коштів на суму 425 000, 00 грн. У відповідній графі вказаних розрахункових документів платником зазначено ТзОВ "Геліус", а призначення платежу визначено як "авансовий платіж за основні засоби і виконання робіт згідно рахунку" або "авансовий платіж за метал згідно рахунку".

Авансовим є платіж, здійснений до моменту виникнення зобов'язання із оплати, який в подальшому буде зараховано на його виконання, що відрізняє його від реально встановленого зобов'язання із попередньої оплати, а також від завдатку, який виступає формою забезпечення зобов'язання із оплати.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що на момент перерахування таких коштів між сторонами, в порядку визначеному ст.208 ЦК України, укладено будь-які договори на виконання яких здійснено платежі, а тому, суд дійшов вірного, що кошти сплачено ТзОВ "Геліус" з метою їх подальшого зарахування на виконання його зобов'язання із оплати, що виникне в майбутньому.

Як вже зазначалось, позивач стверджує, що сторонами досягнуто домовленість про те, що відповідач здійснить ремонт погоджених основних засобів ТзОВ "Геліус" та поставить йому необхідний метал на загальну суму 425 000, 00 грн. Водночас, позивач стверджує, що відповідачем такі зобов'язання не виконано, а тому зобов'язання зі сплати коштів у позивача не настало. Відтак, ТзОВ "Геліус" звернулось до ФОП ОСОБА_4 з вимогою про повернення 94750,00грн. авансового платежу. Проте, ані у такій вимозі, ані в позовній заяві позивач не зазначає авансовий платіж, сплачений на підставі якого платіжного доручення, підлягає поверненню.

Місцевим господарським судом підставно встановлено, що твердження позивача про часткове повернення ФОП ОСОБА_4 сплачених коштів авансу не відповідають дійсності. В платіжних дорученнях від 27.06.2013 №50 на суму 105 000, 00 грн; від 30.07.2013 №55 на суму 88 200, 00 грн; від 31.07.2013 №56 на суму 27 550, 00 грн; від 27.08.2013 №70 на суму 108 600, 00 грн в графі призначення платежу, на які посилається ТзОВ "Геліус" як на підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, зазначено: "за оренду приміщень згідно рахунку б/н від 27.06.2013, часткове повернення невикористаних коштів згідно договору" та "повернення коштів на поточний рахунок". Суд не вправі керуватись припущеннями, отже не видається можливим встановити, що такі кошти перераховано ФОП ОСОБА_4 саме на повернення авансових платежів.

Відповідач у листі від 15.03.2016, не заперечує проти отримання від позивача авансових платежів на суму 425 000, 00 грн. Водночас, стверджує, що на виконання домовленостей, які підтверджуються записами у платіжних дорученнях в графі "призначення платежу", ним поставлено відповідачу обладнання (комплекти штампів - "терка конусна" (1шт.), "терка квадратна" (1шт.), "терка шестигранна" (1шт.) згідно накладної №28/05-2 від 28.05.2012 на загальну суму 446 400, 00 грн. Як вже зазначалось, цим листом ФОП ОСОБА_4 повідомив ТзОВ "Геліус", що 94 750, 00 грн зараховано в рахунок погашення заборгованості за обладнання, поставлене згідно накладної №28/05-2 від 28.05.2012.

Частинами 1 та 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з вимогами ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положенням ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Договір, згідно з ч.1 ст.639 ЦК України, може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч.1 ст.181 ГК України).

Отже, проаналізувавши долучені до матеріалів справи докази в їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов висновку, що накладна №28/05-2 від 28.05.2012 свідчить про укладення сторонами договору у спрощений спосіб.

Водночас, беручи до уваги заперечення позивача щодо форми і змісту правочину, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є учасниками ТзОВ "Геліус", а розмір частки кожного із них у статутному фонді - 50%. Керівником та підписантом ТзОВ "Геліус" станом на 28.05.2012 визначено ОСОБА_6 Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що його обрано на посаду директора Товариства, що підтверджується протоколом №2 зборів учасників ТзОВ "Геліус" від 25.11.2004.

Згідно з абз.12, 13 ч.2 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про органи управління юридичної особи; прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Таким чином, відповідно до вимог закону відомості про органи управління юридичною особою, осіб, які входять до цього органу або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи, зокрема, з правом підпису документів від її імені, підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру.

Водночас, із протоколу загальних зборів товариства від 25.11.2004 та картки із зразками підписів і відбитка печатки від 27.12.2010, поданої ТзОВ "Геліус" до ПАТ АКБ "Львів", вбачається, що ОСОБА_4, як комерційний директор підприємства, наділений повноваженнями особи з першим підписом щодо вчинення дій з розпорядження коштами підприємства.

Місцевим господарським судом встановлено, що накладну №28/05-2 від 28.05.2012 підписано ФОП ОСОБА_4 від власного імені та скріплено печаткою, в той час як від імені ТзОВ "Геліус" підписано невстановленою особою та скріплено печаткою Товариства.

Доводи скаржника, що накладну № 28/05-2 від 28.05.2012 оформлено та підписано особисто з обох сторін відповідачем, про що ФОП ОСОБА_4 неодноразово стверджував, тобто визнавав в судових засіданнях, є необґрунтованими. Слід зазначити, що ФОП ОСОБА_4 жодного разу не з'являвся в судове засідання. З його письмових пояснень вбачається, що обладнання ним дійсно було продано товариству, а накладна підписана працівником товариства, який на той час займався ремонтом та технічним обслуговуванням обладнання у товаристві.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України та ч.1 ст.181 ГК України вбачається, що підпис сторони на правочині підтверджує лише форму, в якій його вчинено (письмово), а відповідно сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, що має письмову форму. Наявність печатки на правочині свідчить про скріплення відповідачем самого документа, а не підпису особи.

У матеріалах справи відсутні та позивачем суду не надано доказів того, що печатка, відтиском якої скріплена вказана накладна, вкрадена у позивача або втрачена ним, чи незаконно використовувалась і з цього приводу проводилось відповідне службове розслідування.

Твердження позивача про те, що вказану накладну підписано особою, яка не мала відповідних повноважень, а таке обладнання ніколи не придбавались у ФОП ОСОБА_4 спростовуються таким.

За вимогами ч.ч. 1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, згідно з вимогами ст.239 Цивільного кодексу України.

Водночас, суд звертає увагу на те, що згідно з ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ "Геліус" розпоряджався майном, переданим на підставі накладної №28/05-2 від 28.05.2012, реалізуючи правомочності власника, зокрема, передавши таке майно в заставу на підставі договору застави майна №35/1 від 27.10.2014, укладеного ПАТ АКБ "Львів" та ТзОВ "Геліус" в особі генерального директора ОСОБА_6, що, серед іншого, підтверджується також листами ПАТ АКБ "Львів" вих.№1190/19/1 та вих.№1191/19/1 від 30.09.2016 (том 2, а.с.161-162).

Отже суд, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшов правомірного висновку про подальше схвалення правочину, вчиненого з перевищенням повноважень, на підставі якого ТзОВ "Геліус" набуло право власності на майно, передане за накладною №28/05-2 від 28.05.2012, яка є в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом, що підписаний сторонами правочину та скріплений їх печатками.

Посилання позивача на те, що таке не перебувало та не перебуває на балансі ТзОВ "Геліус" не спростовує факт набуття такого майна у власність, а може лише свідчити про можливі недоліки у веденні бухгалтерського обліку суб'єкта господарювання.

Відтак, суд дійшов правомірного висноку, що на підставі накладної №28/05-2 від 28.05.2012 відповідачем передано у власність позивача обладнання (товар), на часткову оплату якого зараховано авансовий платіж в розмірі 94750,00грн., що свідчить про відплатність такого правочину. Також суд взяв до уваги відсутність в матеріалах справи доказів, на підтвердження ритмічного та безперебійного постачання товарів та дійшов висновку, що у спрощений спосіб, шляхом оформлення накладної №28/05-2 від 28.05.2012 сторонами укладено саме договір купівлі-продажу. Зважаючи на таке, поставлення згідно накладної №28/05-1 від 28.05.2012 обладнання (пресів) на загальну суму 118000,00грн., а саме: прес кривошипний КД 2122 (2 шт.), прес кривошипний КД 2322 Б (1 шт.), прес кривошипний ОКП 16 П (1 шт.), не входить у предмет доказування по даній справі, так само як і правочини, на підставі яких ФОП ОСОБА_4 набуто майно, яке в подальшому відчужено позивачу.

Відповідно до ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товарророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на те, що авансовий платіж в розмірі 94 750, 00 грн зараховано ФОП ОСОБА_4 на оплату товару, переданого у власність ТзОВ "Геліус" згідно з договором купівлі-продажу на підставі накладної №28/05-2 від 28.05.2012, суд дійшов правомірного висновку, що підстави для повернення відповідачем такого авансового платежу відсутні.

Посилання скаржника, що відповідач не мав права власності на обладнанння є безпідставними, оскільки матеріали справи містять накладну № 10 від 09.09.2008 на купівлю товару.

Також суд вважає за необдхідне звернути увагу скаржника, що апеляційна інстанція розглядає справу за наявними у справі і додатково поданими доказами. Однак, додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість подання їх до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. В той час, як скражником долучено до письмових пояснень до апеляційної скарги договір застави від 27.12.2010, який не був поданий суду першої інстанції. Причин непадання скаржником не вказано, отже вказанму договору судом не надається оцінка.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунТзОВують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували правомірність та підставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 у справі № 914/1591/16 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 04.07.2017.

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Дубник О.П.

Суддя Скрипчук О.С.