ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Справа № 915/463/17

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Прокуратури Миколаївської області (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28)

в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2)

до відповідачів:

1) Державного підприємства "Володимирівське лісове господарство" (56065, Миколаївська область, Казанківський район, с. Володимирівка, вул. Центральна, 108; ідентифікаційний код 00152603);

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1)

про: визнання договору № 10 недійсним на майбутнє та повернення земельної ділянки,

за участю представників сторін:

від прокуратури: прокурор відділу прокуратури Миколаївської області Григорян Е.Р. - за посвідченням № 035059 (видане 13.08.2015, дійсне до 13.08.2020),

від позивача: Коробочкіна Л.Л. - за довіреністю № 7/1 від 11.01.2017 у порядку передоручення за довіреністю № 863/9.1/32-17 від 31.01.2017; Яковенко О.М. - за довіреністю № 7/12 від 21.02.2017 у порядку передоручення за довіреністю № 863/9.1/32-17 від 31.01.2017);

від відповідача 1: Волинець В.В. - керівник (наказ № 506-к від 15.11.2016),

від відповідача 2: не з'явився.

Суть спору:

Прокурор Миколаївської області 18 травня 2017 року в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 05-1077 вих-17 від 18.05.2017, в якій просить суд визнати недійсним на майбутнє договір № 10 про надання послуг, укладений 12.03.2013 Державним підприємством "Володимирівське лісове господарство" з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та додаткову угоду до зазначеного договору від 23.05.2016 № 28; зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, з правом постійного користування Державним підприємством "Володимирівське лісове господарство" земельні ділянки державного лісового фонду загальною площею 241,7 га, грошовою оцінкою 4895440 грн., що розташовані в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району та використовуються фізичною особою-підприємцем на підставі договору № 10 про надання послуг від 12.03.2013.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі матеріалів кримінального провадження та матеріалів ревізії (акт Державної фінансової інспекції в Миколаївській області від 03.11.2015); державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 19.08.2010 (серії НОМЕР_2); умов договору № 10 про надання послуг від 12.03.2013 (з додатковими угодами), актів прийому-передачі земельної ділянки; повідомлення № 575 від 06.09.2016 про припинення зобов'язань за договором; акту часткового обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення (рілля) по лісовому лісництву ДП "Володимирівське ЛГ" від 20.12.2016; довідки ДП "Володимирівське лісове господарство" про надходження від ФОП ОСОБА_1 за 2016 рік коштів за договором № 10 від 12.03.2013; норм статей 93, 92, 124, 122, 149, 152, 96, 55, 57 Земельного кодексу України, статей 1, 15, 4 Закону України "Про оренду землі", статей 235, 203, 215, 1212, 257, 267 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України, статей 20, 37 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" та мотивовані тим що, по-перше, оспорюваний договір за своїм змістом є договором передачі у платне користування земельної ділянки, тобто договором оренди; по-друге, ДП "Володимирівське лісове господарство" при укладанні оспорюваного договору розпорядилося землями держлісфонду поза межами своїх повноважень.

Позивач, як усно, так і в письмових поясненнях повністю підтримує позовні вимоги, заявлені прокурором. Повноважний представник сповіщає суд, що про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок укладення оспорюваного договору Кабінету Міністрів України відомо не було. Землі, які передані згідно умов договору, відносяться до земельних ділянок державного лісового фонду і знаходяться в постійному користуванні відповідача-1, який не мав відповідних повноважень для укладання як договору оренди, так і договору про надання послуг.

Відповідач-1, як у відзиві на позовну заяву за вих. № 191 від 13.06.2017, так і усно в судовому засіданні зазначає, зокрема, що при укладанні оспорюваного договору було порушено публічний порядок та інтереси держави, а також зазначає, що цей договір є удаваним правочином.

Відповідач-2 в заяві-клопотанні б/н від 26.06.2017 (вх. № 9258/17 від 29.06.2017) позов не визнає та просить суд відмовити в його задоволенні.

Заперечення відповідача-2 мотивовані тим, що ФОП ОСОБА_1 зобов'язання за оспорюваним договором виконує і на даний час, а також тим, що з моменту підписання договору ні однією зі сторін не ставилося питання про його розірвання.

Також у зазначеній заяві-клопотанні відповідач-2 просить розглянути справу без його участі.

29.06.2017 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд -

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 (далі - сторона 1) та ДП "Володимирівське лісове господарство" (далі - сторона 2) був укладений договір № 10 про надання послуг, згідно з предметом якого (розділ 1):

1.1. Відповідно до договору Сторона 2 з метою отримання прибутку надає Стороні 1 послуги у виробництві сільськогосподарської продукції та подальшому транспортуванні, зберіганні, переробці та реалізації виробленої сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні Сторони 1.

При цьому, у позовній заяві прокурор зазначає, що у п. 1.1 Договору допущено помилку при зазначенні сторін.

1.2. Сторони можуть надавати одна одній технологічну, інформаційну або організаційну допомогу.

За умовами наведеного договору:

Сторона 1 згідно з договором здійснює виконанням на земельній ділянці, зазначеній в підпункті 5.2.1, комплексу агрономічних та інших робіт, пов'язаних з вирощуванням, охороною, транспортуванням, збереженням та реалізацією сільськогосподарської продукції (підготовка ґрунту під сівбу, сівба, догляд за посівами, охорона посівів, збирання врожаю, його транспортування тощо) (підпункт 5.1.1. пункту 5.1 договору).

Сторона 2 згідно з договором здійснює використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва масиву земельних ділянок площею 181,9 га в межах території Володимирівської сільської Ради Казанківського району Миколаївської області, із земель сільськогосподарського призначення (ріллі), які перебувають в постійному користування Сторони 2. Виконання цього обов'язку не зачіпає право Сторони 2 на користування цієї земельної ділянки, не є відчуженням цієї земельної ділянки, надання її в оренду (суборенду) чи участю у спільній діяльності (підпункт 5.2.1. пункту 5.2 договору).

Підпунктами 6.1.1, 6.1.2 пункту 6.1 та пунктом 6.3 сторони визначили:

Сторона 1 щорічно сплачує Стороні 2 кошти із розрахунку 600,00 (шістсот) гривень за один гектар переданих за договором земельних ділянок. Загальна сума оплати за один рік становить 109140,00 (сто дев'ять тисяч сто сорок) гривень.

Сплата коштів в розмірах, визначених п. 6.1.1 договору здійснюється Стороною 1 (якщо інше буде встановлено додатковою угодою, в тому числі угодою про сплату коштів в повному обсязі після збору врожаю) три етапи: перший етап 10% до 1 квітня, другий етап 30% до 1 серпня поточного року, третій етап 60% до 1 листопада поточного року.

Сторони щорічно переглядають ціну договору за 1 га, враховуючи Закон України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік та в зв'язку зі зростанням рівня інфляції, а також керуючись іншими прийнятними для сторін міркуваннями.

Відповідальність сторін оформлена пунктом 7.2 договору: у разі прострочення внесення платежів Сторона 1 сплачує Стороні 2 пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та індекс інфляції.

Також сторони дійшли згоди, що цей договір укладено терміном на 7 років з дня його підписання (пункт 4.1 договору).

До договору в подальшому були укладені додаткові угоди № 137 від 21.12.2015 та № 28 від 23.05.2016, які стосуються змін, внесених до пунктів 5.2.1, 6.1.1 та 6.1.2 основного договору.

Як договір № 10 від 12.03.2013, так і додаткові угоди до нього підписані та скріплені печатками обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наведеного договору та додаткових угод до нього ДП "Володимирівське лісове господарство" передало ФОП ОСОБА_1, а остання прийняла за актами прийому-передачі без номеру спочатку земельну ділянку площею 181,9 га, а згодом за додатковою угодою № 137 від 21.12.2015 - земельну ділянку площею 241,7 га.

Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Казанківському районі середня грошова оцінка 1 га ріллі по Володимирівській сільській раді станом на 2017 рік складає 20254,20 грн.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 3.1.3 договору Сторона 2 зобов'язалася з дня набрання чинності договором надати Стороні 1 відповідний мастив земельних ділянок, із земель сільськогосподарського призначення - ріллі, які знаходяться в постійному користуванні Сторони 2, з метою ведення на цих земельних ділянках товарного сільськогосподарського виробництва, та, згідно з пунктом 3.1.4, здійснювати контроль за вирощуванням за договором сільгоспкультур, що зокрема передбачає підготовку Стороною 2 проектів періодичних актів прийому-передачі сторонами виконаних робіт (наданих послуг), узгоджені між сторонами акти підписуються представниками сторін.

Матеріали справи свідчать, що з метою установлення факту фактичного використання ФОП ОСОБА_1 земель держлісфонду, комісією в складі фахівців ДП "Володимирівське лісове господарство", представників Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, Казанківської райдержадміністрації, у присутності ФОП ОСОБА_1 20.12.2016 складено акт часткового обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення (рілля) по лісовому лісництву ДП "Володимирівське ЛГ".

За результатами обстеження зафіксовано факт обробітку ФОП ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 241,7 га, які перебувають у постійному користуванні ДП "Володимирівське лісове господарство".

Факт використання ФОП ОСОБА_1 спірних земельних ділянок загальною площею 241,7 га також підтверджується довідкою ДП "Володимирівське лісове господарство" про надходження від ФОП ОСОБА_1 у 2016 році коштів за договором № 10 про надання послуг від 12.03.2013.

При цьому, ДП "Володимирівське лісове господарство" на адресу ФОП ОСОБА_1 було надіслано повідомлення № 575 від 06.09.2016 про припинення зобов'язань за договором з вимогою негайно припинити користування земельними ділянками.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

По-перше, згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частиною 2, 4 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що розмір, форма та строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За змістом статей 901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Порівняльний аналіз положень договору (та додаткових угод до нього) з положеннями як глави 63 Цивільного кодексу України, так і частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі", в частині визначення його умов, дає підстави стверджувати, що між відповідачами в даній справі фактично було укладено договір оренди земельних ділянок.

Так, в договорі № 10 від 12.03.2013 зазначено об'єкт оренди (п. 5.2.1 договору), строк дії договору (п. 4.1 договору), а також дані щодо орендної плати, строків і порядку її внесення (п. п. 6.1.1, 6.1.2, 6.3 договору), визначена відповідальність у разі прострочення внесення відповідних платежів (п. 7.2 договору).

На виконання умов договору № 10 від 12.03.2013 сторонами підписано 2 акти прийому-передачі земельних ділянок (площею 181,9 га та площею 241,7 га).

Разом із тим, оспорюваний договір взагалі не містить в собі елементів, характерних для договору про надання послуг, зокрема: не визначено, яка ж послуга, що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 901 ЦК України, споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, надається відповідачем-1 за договором.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За приписами ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Основні положення договору № 10 від 12.03.2013 стосуються умов платного використання ФОП ОСОБА_1 земельних ділянок з метою вирощування врожаю сільськогосподарської продукції, що по своїй суті є договором оренди землі.

Тобто, виходячи з наведених умов договору та обставин, фактично відповідач-1 за спірним договором передав відповідачу-2 у платне користування земельні ділянки для виробництва сільськогосподарської продукції, при цьому не уклавши договір оренди земельної ділянки у відповідності до вимог Земельного кодексу України та статей 4, 15 Закону України "Про оренду землі".

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтями 34, 36 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, у заяві-клопотанні б/н від 26.06.2017 (вх. № 9258/17 від 29.06.2017) відповідач-2 зазначає наступне: договір № 10 про надання послуг від 12.03.2013, на який посилається в позові прокурор, не породжує юридичних наслідків для сторін оскільки його було розірвано за згодою сторін, і за тим же номером і датою відповідно до вимог ст. ст. 1130, 1132 ЦК України, ст. 176 ГК України між ДП «Володимирівське лісове господарство» та ФОП ОСОБА_1 було укладено новий договір про спільну діяльність без утворення юридичної особи (просте товариство), який було підписано сторонами після його погодження обласним управлінням, і який є чинним на теперішній час. Примірник договору № 10 про надання послуг від 12.03.2013 після його розірвання був вилучений у відповідача-2 керівником ДП «Володимирівське лісове господарство» та надано примірник нового договору.

Суд не приймає до уваги такі твердження відповідача-2, оскільки, по-перше, ці твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами (зокрема, додатковими угодами до договору № 10 від 12.03.2013); по-друге, суду жодною зі сторін не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту розірвання договору № 10 про надання послуг від 12.03.2013; по-третє, копія договору № 10 від 12.03.2013 про спільну діяльність без утворення юридичної особи, всупереч ч. 2 ст. 36 ГПК України, не засвідчена належним чином, тому цей документ не може бути прийнятий судом у якості належного та допустимого доказу.

Водночас, згідно наведеного аналізу норм та обставин, суд погоджується з твердженнями прокурора, що спірний договір № 10 від 12.03.2013 не є договором про надання послуг, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" та Закону України "Про Кабінет Міністрів України", не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вищевикладене підтверджує позицію прокурора щодо укладення відповідачами удаваного правочину.

Частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Отже, у відповідності з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначений договір підлягає визнанню недійсним на майбутнє.

При цьому, враховуючи визнання судом недійсним на майбутнє основного договору № 10 від 20.03.2013, слід вважати, що всі додаткові угоди до нього так само являються недійсними.

По-друге, згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 19.08.2010 (серії НОМЕР_2) (а. с. 13) визначено цільове призначення (використання) земельної ділянки площею 536,4100 га - для ведення лісового господарства. Водночас, землі, передані згідно умов договору № 10 від 12.03.2013, відносяться до земельних ділянок державного лісового фонду і знаходяться в постійному користуванні відповідача-1.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного Кодексу України, ст. 4 Закону України "Про оренду землі" передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади.

Відповідно ч. 8 ст. 122, ст. 149 Земельного Кодексу України таким суб'єктом виступає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Лісового Кодексу України право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет міністрів України" КМУ здійснює в межах своїх повноважень державне управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, Кабінет Міністрів України не приймав відповідних рішень (постанов або розпоряджень) стосовно передачі відповідачу-2 земельної ділянки у використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель сільськогосподарського призначення (ріллі), які перебувають в постійному користування відповідача-1, у зв'язку з чим договір № 15 від 08.02.2014 про спільну діяльність не погоджений належним чином.

Отже, відповідач-1 не мав відповідних повноважень для укладання оспорюваного договору, оскільки органом, уповноваженим на передачу спірної земельної ділянки у користування третім особам для сільськогосподарських потреб є Кабінет Міністрів України.

Таким чином, ДП "Володимирівське лісове господарство" при укладанні оскаржуваного договору розпорядилося землями держлісфонду поза межами своїх повноважень.

За наведеними висновками суду, дії відповідачів суперечать вимогам чинного законодавства і фактично спрямовані на незаконне заволодіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - земля, надра, інші природні ресурси (ст. ст. 14, 15 Конституції України).

Крім того, згідно зі ст. 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі передані "ДП Володиміровське лісове господарство" за договором № 10 від 12.03.2013 є землями лісогосподарського призначення (категорія земель). На таких землях може здійснюватися сільськогосподарські роботи, але для потреб лісового господарства.

За договором № 10 від 12.03.2013 землі були передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до наказу Держкомзему від 23.07.2010 № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель" (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 року за № 1011/18306), окремим видом цільового призначення земельних ділянок є призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва" (код 01.01).

Таким чином, в договорі № 10 від 12.03.2013 прямо йдеться про зміну цільового призначення земельних ділянок.

В свою чергу, зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 20 ЗК України).

Згідно ж п. "б" статті 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Як вбачається з наданих суду доказів, прокуратурі Миколаївської області про допущені порушення законодавства при укладенні оспорюваного договору стало відомо за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000004, розпочатому 12.03.2015 та після надходження акту планової виїзної ревізії з питань фінансово-господарської діяльності ДП "Володимирівське лісове господарство", складеного Державною фінансовою інспекцією в Миколаївській області 03.11.2015. Цим актом встановлено, що ДП "Володимирівське лісове господарство" протягом періоду, який підлягає ревізії, з суб'єктами господарської діяльності, фізичними особами-підприємцями укладалися договори "Про спільну діяльність без утворення юридичної особи", предметом яких є організація спільної діяльності в сфері ведення товарного сільськогосподарського виробництва для досягнення господарських і комерційних цілей: виробництва сільськогосподарської продукції, транспортування, зберігання, переробка та реалізація виробленої сільськогосподарської продукції. Основною метою спільної діяльності є отримання прибутку.

Даним актом визначено, що укладання договорів проводилось підприємством в порушення вимог п. 2 Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 № 296, а саме - без погодження з Державним агентством лісових ресурсів України та Кабінетом Міністрів України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Фактично земельна ділянка для ведення лісового господарства набута відповідачем-2 в користування без дотримання вимог закону, який регулює порядок її надання, що за вимогами ст. ст. 210, 211 Земельного кодексу України є підставою для повернення вказаної земельної ділянки до розпорядника - Кабінету Міністрів України.

Таким чином, позовна вимога про повернення земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання недійсним на майбутнє договору № 10 від 12.03.2013 (з додатковими угодами до нього) відносно даної земельної ділянки, а відтак задоволення первісної позовної вимоги тягне за собою задоволення й похідної вимоги, оскільки відпала підстава користування цією земельною ділянкою відповідачем-2.

Враховуючи наведені висновки суду, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним на майбутнє договір № 10 про надання послуг від 12.03.2013, укладений між Державним підприємством "Володимирівське лісове господарство" з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

3. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, з правом постійного користування Державним підприємством "Володимирівське лісове господарство" земельні ділянки державного лісового фонду загальною площею 241,7 га, грошовою оцінкою 4895440 грн., що розташовані в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

4. Стягнути з Державного підприємства "Володимирівське лісове господарство" (56065, Миколаївська область, Казанківський район, с. Володимирівка, вул. Центральна, 108; ідентифікаційний код 00152603) на користь Прокуратури Миколаївської області (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28; ідентифікаційний код 02910048) 1600,00 грн. витрат на сплату судового збору.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Прокуратури Миколаївської області (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28; ідентифікаційний код 02910048) 1600,00 грн. витрат на сплату судового збору.

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено та підписано 04 липня 2017 року.

Суддя О.Г. Смородінова