ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Справа № 910/21238/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Самусенко С.С.,

Шевчук С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23 січня 2017 року

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року

у справі № 910/21238/16

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"

до Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії",

про часткове визнання недійсною угоди до договору

за участю представників

позивача - Матвієвський А.О.

відповідача - Ковриженко С.О., Литвин А.В.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" про визнання недійсними пунктів 4.3., 6.2., 6.3. додаткової угоди № 2 від 16 квітня 2014 року до договору банківського рахунку № Т072-013029621, укладеного між публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп".

Рішенням господарського суду міста Києва від 23 січня 2017 року (суддя Трофименко Т.Ю.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року (судді Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.) у справі № 910/21238/16 у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" відмовлено повністю.

Не погодившись з зазначеними рішенням та постановою Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 квітня 2014 року між публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" було укладено договір банківського рахунку № Т072-013029621 (договір), згідно з п. 1.1. якого банк відповідно до чинного законодавства України, в т.ч. нормативно-правових актів Національного банку України, відкриває клієнту за його заявою поточний(і) рахунок(и) в національній та/або в іноземній валюті(ах) (далі - Рахунок/ки) та здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнта - приймання і зарахування на рахунок(ки) грошових коштів, що надходять клієнту, виконання розпоряджень клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка(ів) та проведення інших операцій за рахунком(ами). Клієнту надається довідка про відкритий(і) рахунок(и) за цим договором в день відкриття рахунку(ів) клієнту. (а.с. 8)

16 квітня 2014 року між публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" (клієнтом) було укладено додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до п. 1.1. якої банк передає клієнту за його письмовою заявкою програмно-технічний комплекс "Система дистанційного банківського обслуговування клієнтів "iFOBS", а також надає послуги з її обслуговування та здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнта на умовах, визначених договором, з урахуванням особливостей, передбачених цією додатковою угодою. (а.с. 16)

Відповідно до п. 1.1. додаткової угоди № 2 до договору для встановлення системи клієнт зобов'язується обладнати своє робоче місце комп'ютером, що працює під управлінням ОС Microsoft Windows 2000/XP/2003 з встановленим WEB-браузером Microsoft Internet Explorer версії 5.5/6/7/8, або Opera версії 9.0 і вище, або Firefox 3.0. і вище, з встановленим програмним забезпеченням JDK 1.5 і вище та MS XML Parser 4 і вище, а також з доступом до мережі Internet, або модемом, підключеним до комутованої телефонної лінії для зв'язку з сервером банку.

Після підписання сторонами цієї додаткової угоди банк зобов'язується в строк не пізніше 3 робочих днів з дня отримання від клієнта письмової заявки про встановлення йому системи надати клієнту за актом прийому-передачі через уповноважених осіб клієнта нижчеперечислене, що надалі за текстом іменується "Програмне забезпечення системи": програмне забезпечення системи з елементами крипотозахисту, що має відповідати останнім інструктивним матеріалам, які отримані банком, у вигляді інсталяційного модуля; стартові ключі та сертифікати, записані на дискетах (або інших носіях інформації); документацію в електронному вигляді, що регламентує правила та технологію інсталяції програмного забезпечення і використання системи. Під уповноваженими особами клієнта в цій додатковій угоді розуміються керівник та головний бухгалтер клієнта (у разі наявності у клієнта посади головного бухгалтера) або інші особи, які мають відповідні повноваження згідно з установчими чи іншими внутрішніми документами клієнта, в т.ч. уповноважені керівником клієнта належним чином оформленою довіреністю. (п. 2.2. додаткової угоди № 2).

Згідно положень п.4.3 додаткової угоди № 2 до договору, клієнт зобов'язується:

а) забезпечити конфіденційність та належне зберігання програмного забезпечення системи, документів, що відносяться до захисту електронних розрахунків, ключам носіїв ЕЦП уповноважених осіб клієнта таким чином, щоб виключити можливість втрати контролю над ними - їх розголошення, псування, крадіжки, втрати, несанкціонованого копіювання, використання не уповноваженими особами клієнта, а також доступу до них сторонніх осіб, тощо;

б) у випадку псування, крадіжки, втрати, несанкціонованого копіювання ЕЦП, розкриття, тощо, хоча б одного з носіїв ЕЦП негайно припинити роботу в системі і невідкладно сповістити про це банк всіма можливими способами, в тому числі обов'язково в письмові формі, незалежно від наявності чи відсутності відомостей про їх несанкціоноване використання;

в) без письмового дозволу банку або всупереч вимогам документації, наданої клієнту згідно п. 2.2. цієї Додаткової угоди, не вносити будь-яким чином зміни у надане йому програмне забезпечення. Зараження програмними "вірусами" або порушення цілісності програмного забезпечення внаслідок недбальства або некомпетентності уповноважених осіб клієнта вважається порушенням клієнтом цієї Додаткової угоди.

На випадок фізичного пошкодження чи знищення дискети (іншого носія інформації) зі стартовими ключами, ЕЦП, та зберігати їх у запечатаному конверті в сейфі з обмеженим доступом.

Положеннями п.6.2 додаткової угоди № 2 до договору передбачено, що банк не несе відповідальність, зокрема, за несправності та дефекти робочого обладнання клієнта або його невірне використання та/або експлуатацію; надійність роботи каналів доступу клієнта до мережі Internet та/або надійність встановлення з'єднання модему клієнта з комунікаційним обладнанням банку через низьку якість роботи каналів зв'язку та приладів АТС; несанкціоноване перерахування коштів та/або банківських металів з рахунків клієнта, яке сталося внаслідок втрати контролю останнім за програмним забезпеченням системи, носіями ЕЦП уповноважених осіб клієнта; недотримання клієнтом вимог інформаційної безпеки банку під час роботи у системі; за припинення використання системи, яке виникло внаслідок дії непереборної сили, котра суттєво впливає на функціонування системи електронних платежів, у вигляді стихійного лиха, відключення електроенергії, пошкодження ліній зв'язку, суспільних явищ, а також рішень органів влади України, обов'язкових для виконання банком, а також з інших підстав звільнення від відповідальності внаслідок дії непереборної сили, які зазначені в Договорі; виконання платіжного (розрахункового) документу клієнта на паперовому носії за підписами уповноваженої осіб клієнта після виконання банком ідентичного електронного платіжного документу Клієнта, оскільки сторони укладенням цієї Додаткової угоди домовились вважати, що Банк виконав доручення Клієнта за електронним платіжним документом, а платіжний (розрахунковий) документ на паперовому носії надійшов до Банку повторно за ініціативою Клієнта.

У п.6.3 додаткової угоди № 2 до договору на клієнта покладено всю відповідальність за достовірність і точність оформлення всіх документів з використанням ЕЦП уповноважених осіб, які передані в банк під час дії цієї додаткової угоди з використанням системи.

22 квітня 2014 року на виконання пункту 2.2. додаткової угоди № 2 між банком та клієнтом було підписано акт прийому-передачі інсталяційного комплекту робочого місця клієнта системи дистанційного банківського обслуговування клієнтів "iFOBS", відповідно до якого банк передав клієнту інсталяційний комплект робочого місця для системи банківського обслуговування клієнтів "iFOBS" (а.с. 20).

Як вбачається з п. 3. акту прийому-передачі, з правилами інформаційної безпеки під час використання клієнтом системи дистанційного банківського обслуговування клієнт був ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що п.п. 4.3, 6.2., 6.3. додаткової угоди № 2 спрямовані на уникнення банком відповідальності за негативні наслідки для користувача системи. Банк був повністю обізнаний про недостатню захищеність системи та для підвищення безпеки під час роботи з системою додатково пропонував встановити обмеження на доступ до системи лише з визначених, зазначених клієнтом ІР-адрес. Зазначений факт встановлено у постанові Вищого господарського суду України від 08 грудня 2015 року у справі № 910/1518/15-г. Також позивач зазначив, що на момент укладення Додаткової угоди № 2 до Договору, жодним чином не був поінформований про небезпеку використання системи, що суперечить положенню ст. 1209 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання п. 4.3., п. 6.2., п. 6.3. додаткової угоди №2 до договору недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висноку про те, що відповідачем було дотримано вимоги п. 14.8. ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", а позивач був ознайомлений з правилами інформаційної безпеки під час використання Клієнтом Системи дистанційного банківського обслуговування. Крім того, судами встановлено що в матеріалах справи відсутні будь-які зауваження позивача до підписання додаткової угоди № 2, а тому, підписуючи дану угоду, позивач погодився з усіма її умовами, та правовими наслідками, які випливали зі змісту даної угоди.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій зважаючи на наступне.

Як передбачено вимогами ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ст.ст. 202, 205, 207, 237 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено приписами ст. 203 ЦК України. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, частиною 4 ст. 179 ГК України передбачено, що під час укладення господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання під час укладення ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За умовами Додаткової угоди № 2 клієнт зобов'язався обладнати своє робоче місце комп'ютером, що працює під управлінням ОС Microsoft Windows 2000/XP/2003 з встановленим WEB-браузером Microsoft Internet Explorer версії 5.5/6/7/8, або Opera версії 9.0 і вище, або Firefox 3.0. і вище, з встановленим програмним забезпеченням JDK 1.5 і вище та MS XML Parser 4 і вище, а також з доступом до мережі Internet, або модемом, підключеним до комутованої телефонної лінії для зв'язку з сервером банку.

Відповідно до п. 2.3. Додаткової угоди № 2 клієнт зобов'язується відразу після встановлення Системи:

а) призначити відповідальних осіб для роботи з Системою, а також відповідальних осіб за збереження Програмного забезпечення Системи та носіїв зі стартовими ключами та сертифікатами з метою виключення можливості втрати контролю над ними шляхом їх псування, крадіжки, втрати, несанкціонованого копіювання чи розкриття, використання не уповноваженими особами, тощо;

б) ознайомити відповідальних осіб з вимогами інформаційної безпеки Банку під час роботи у Системі та забезпечити їх виконання;

в) за допомогою стартового ключа згенерувати для роботи з Системою індивідуальні електронні цифрові підписи уповноважених осіб Клієнта (надалі - "ЕЦП"), роздрукувати сертифікати ЕЦП у двох примірниках, завірити оригінали сертифікатів ЕЦП підписами уповноважених осіб Клієнта (власника ЕЦП та особи, що його засвідчує) та печаткою Клієнта, і направити оригінали сертифікатів ЕЦП до Банку для авторизації дійсних ЕЦП уповноважених осіб Клієнта у Системі.

Відповідно до п. 3.7. додаткової угоди № 2 клієнт укладанням цієї додаткової угоди визнає, що отримання банком електронних платіжних документів та інших електронних документів, визначених цією додатковою угодою, що містять ЕЦП, юридично прирівнюється до отримання розрахункових та інших документів клієнта на паперовому носії, закріплених підписами уповноважених осіб клієнта та печаткою клієнта. Клієнт укладенням цієї додаткової угоди дає право банку використовувати електронні платіжні документи та інші електронні документи, визначені цією додатковою угодою, нарівні з аналогічними документами клієнта, викладеними ним на паперовому носії.

Крім того, з п. 4.1. договору вбачається, що підписи уповноваженої (довіреної) особи власника рахунків (клієнта) на фінансових документах, переданих банку в паперовому вигляді (а за відповідною угодою сторін - в електронній формі), є для банку єдино дійсними до моменту одержання від клієнта письмового повідомлення про закінчення (анулювання/відзивів) права підпису чи зміни повноважень такої особи.

Згідно з п. 21.1. ст. 21 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться, зокрема, шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

У відповідності до положень пункту 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція) безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Згідно з п. 1.7. Інструкції кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 2.10 Інструкції клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу.

Згідно з п. 14.7. ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк має право передати електронний платіжний засіб у власність користувача або надати йому в користування в порядку, визначеному договором.

Відповідно до п. 14.8. ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

22 квітня 2014 року відповідачем за актом прийому-передачі було передано позивачеві інсталяційний комплект робочого місця клієнта системи дистанційного банківського обслуговування клієнтів "iFOBS".

Відповідно до п. 3, 4 акту прийому-передачі від 22 квітня 2014 року, який підписаний представниками обох сторін, клієнт з "Правилами інформаційної безпеки при використанні Клієнтом Системи дистанційного банківського обслуговування" ознайомлений. Сторони взаємних претензій не мають.

Правила інформаційної безпеки під час використання Клієнтом системи дистанційного обслуговування клієнтів iFOBS знаходяться у вільному доступі на сайті відповідача. У правилах, з метою недопущення шахрайських дій відносно грошових коштів клієнта, визначено яких саме заходів необхідно дотримуватись клієнту для безпечного використання такої системи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем було дотримано вимоги п. 14.8. ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", оскільки позивач був ознайомлений з правилами інформаційної безпеки під час використання Клієнтом Системи дистанційного банківського обслуговування.

Згідно з п. 14.12. ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Отже, саме на позивача було покладено обов'язок не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень, повідомляти відповідача про виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та нести ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність до моменту повідомлення про втрату відповідача.

Згідно з п. 32.3. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Відповідно до п.п. 22.5., 22.6. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв'язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України. Обслуговуючий платника банк у розрахунковому документі зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунка платника та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України / реєстраційним (обліковим) номером платника податків / реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і приймати цей документ лише в разі їх збігу. Крім цього, обслуговуючий платника банк перевіряє повноту, цілісність і достовірність цього розрахункового документа в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. У разі недотримання зазначених вимог відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, покладається на банк, що обслуговує платника.

Відповідно до п. 33.1. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник несе перед банком або іншою установою - учасником платіжної системи, що його обслуговують, відповідальність, передбачену умовами укладеного між ними договору.

Крім того, відповідно до ст. 33.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Згідно ч. 4 ст. 181 ГК України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується відсутність будь-яких зауважень позивача щодо підписання додаткової угоди №2, а тому, підписуючи дану угоду, позивач погодився з усіма її умовами, та правовими наслідками, які випливали зі змісту даної угоди.

З огляду на викладене колегія суддів Вищого господарського суду України вважа, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що оспорювані пункти договору визначені на вільний розсуд сторін, відповідають їхньому волевиявленню, оскільки підписані без заперечень, та погоджені ними в установленому законом порядку, позивачем не наведено підстав для визнання їх недійсними, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними пунктів 4.3., 6.2., 6.3. додаткової угоди № 2 від 16 квітня 2014 року до договору банківського рахунку № Т072-013029621 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових рішень колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року у справі № 910/21238/16 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді С.С. Самусенко

С.Р. Шевчук