КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 911/2218/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Суліма В.В.

Власова Ю.Л.

За участю представників:

Від позивача: Семенчук В.Ю.

Від відповідача(апелянта): не з'явився;

Від третьої особи: Цуканова С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі № 911/2218/16 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення заборгованості за кредитним договором - 18 005 184,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі №911/2218/16 позов Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 18 005 184,07 грн. - задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" 12 947 866,78 грн. простроченої заборгованості за основною сумою кредиту, 2 044 037,40 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 2 210 857,58 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 227 726,15 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та 200 102,47 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у строк та у розмірі, встановлених таким договором, що є підставою для стягнення заборгованості, а також застосування штрафних санкцій за порушення зобов'язань за договором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та відмовити у позові повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Так, апелянт посилався на те, що укладеними між сторонами додатковими угодами до договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 сторонами змінювався строк повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, проте, при здійсненні позивачем розрахунку заявлених до стягнення показників алгоритм проведення відповідних розрахунків, ставки нарахування та періоди нарахування заборгованості, відсотків та штрафних санкцій здійснено з помилками та невірним обрахунком, зокрема не враховано в розрахунку заборгованості 1 750 168,10 грн., яка знаходилась на рахунках відповідача і мала бути врахована в рахунок частково погашення заборгованості по кредиту. Крім того, апелянт наголошував на незаконності та безпідставності нарахуванні банком подвійної (прихованої) пені, а також посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було враховано приписи Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема в частині безпідставного нарахування банком відсотків після позбавлення банку банківської ліцензії внаслідок введення процедури ліквідації, внаслідок чого банком втрачено статус фінансової установи, зокрема втрачено право нарахування відсотків по кредиту.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №911/2218/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі №911/2218/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Коротун О.М., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі №911/2218/16 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 29.11.2016.

25.11.2016 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Так, позивач наголошував на тому, що відповідач, звертаючись з вимогою про використання коштів в сумі 1 750 168,10 грн. на погашення заборгованості за кредитними договорами, в якості зарахування зустрічних однорідних вимог, всупереч ст. 1071 Цивільного кодексу України не зазначив з якого саме рахунку та в якій сумі необхідно зарахувати кошти по кожному зазначених у листі кредитних договорах, а тому у банку не було права без чіткого розпорядження клієнта списувати вказану суму та визначати напрямки на погашення кредитних договорів. Також, відповідач наголошував на тому, що нарахування усіх показників по кредитному договору було здійснено позивачем з урахуванням умов договору та вимог закону, а нарахування відсотків та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором передбачено умовами договору, і ні Законом України «Про банки і банківську діяльність», ні Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено припинення кредитних зобов'язань внаслідок введення процедури ліквідації банківської установи.

28.11.2016 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких останній наголошував на тому, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі № 911/2218/16 підлягає залишенню без змін з огляду на те, що у відповідача перед банком наявна непогашена заборгованість за кредитним договором, зобов'язання відповідача є простроченими, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій, розмір яких обумовлено кредитним договором.

29.11.2016 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких апелянт в додаткове обгрунтування апеляційної скарги вказував на те, що розмір заявленої до стягнення пені розраховано позивачем станом на 06.06.2016, а датою звернення позивача з позовом є 08.07.2016. При цьому судом не здійснено перерахунку пені з урахуванням саме дати зверненян позивача до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, клопотання про призначення судової економічної експертизи вирішено розглянути в наступному судовому засіданні, розгляд справи відкладено до 06.12.2016.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016, у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №911/2218/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.12.2016 для розгляду справи №911/2218/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Корсакова Г.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 справу № 911/2218/16 прийнято до провадження колегії суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Корсакова Г.В., Власов Ю.Л., розгляд апеляційної скарги вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 06.12.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 розгляд справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі №911/2218/16 відкладено до 31.01.2017.

31.01.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача (апелянта) у справі надійшов супровідний лист №б/н від 31.01.2017 з клопотанням про призначення судової економічної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 у справі № 911/2218/16 призначено судову експертизу, а ухвалою від 31.01.2017 - провадження у справі зупинено на підставі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.03.2017 ухвали Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 скасовані, а справу № 911/2218/16 передано на розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2017, у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до підпунктів п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №911/2218/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 28.04.2017 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі №911/2218/16 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Власов Ю.Л., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2017 справу №911/2218/16 прийнято до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Сулім В.В., для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016, розгляд справи призначено на 13.06.2017.

В судове засідання 13.06.2017 з'явились представники позивача та третьої особи.

Відповідач в судове засідання 13.06.2017 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином (поштове повідомлення про вручення ухвали від 28.04.2017 - 563).

Проте, через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли:

- клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване неможливістю представника апелянта бути присутнім в даному судовому засіданні;

- клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи, яке мотивоване тим, що для правильного вирішення спору необхідне застосування спеціальних знань в економічній галузі, зокрема щодо здійснення перерахунку заявлених до стягнення позивачем з відповідача показників.

В судовому засіданні 13.06.2017 представники позивача та третьої особи заперечили проти клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, розглянувши заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, заслухавши думки присутніх представників сторін, дійшла висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, в матеріалах справи наявний обсяг документів, який необхідний для вирішення спору, сторони надали свої пояснення по суті спору, а неявка представника відповідача не є перешкодою для вирішення спору, у зв'язку з чим підстави для відкладення розгляду справи згідно з ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у суду відсутні, у зв'язку з чим заявлене клопотання апеляційним судом відхилено.

В судовому засіданні 13.06.2017 представники позивача та третьої особи заперечили проти клопотання відповідача про призначення у справі судової економічної експертизи, яке мотивоване тим, що для правильного вирішення спору необхідне застосування спеціальних знань в економічній галузі, зокрема щодо здійснення перерахунку заявлених до стягнення позивачем з відповідача показників, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, розглянувши заявлене відповідачем клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи, заслухавши думки присутніх представників сторін, дійшла висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до приписів ст. 43 Господарського процесуального кодексу України , суд зобов'язаний всебічно, повно та об'єктивно досліджувати обставини справи, для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, відповідно до приписів ст. ст. 41, 42 Господарського процесуального кодексу України призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування. В свою чергу, виходячи із доводів сторін та поданих ними доказів на відповідність їх належності і допустимості як доказів, які підтверджують вимоги або заперечення сторін, здійснюється під час розгляду справи по суті з урахуванням усіх обставин справи в сукупності та перевіркою їх належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що в матеріалах справи наявні пояснення та розрахунки сторін з зазначенням показників на підставі яких вони їх здійснювали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність обумовлених ст. 79 Господарського процесуального кодексу України підстав для призначення у справі судової експертизи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі представників відповідача.

В судовому засідання 13.06.2017 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що винесено з урахуванням норма матеріального та процесуального права.

В судовому засідання 13.06.2017 представник Фонду гарантуванян вкладів фізичних осіб проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що винесено з урахуванням норма матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК "Основа" (далі - відповідач) про стягнення 18 005 184,07 грн. заборгованості, з яких: 12 947 866,78 грн. простроченої заборгованості за основною сумою кредиту, 2 044 037,40 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 2 785 553,74 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту та 227 726,15 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у строк та у розмірі, встановлених таким договором.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначав, що він неодноразово звертався до банку з вимогою про зарахування коштів, які знаходились на його рахунках в рахунок погашення заборгованості за кредитом, а тому на його думку, сума боргу має бути зменшена на суму коштів, які знаходяться на рахунках в банку, а саме на 77 524,50 доларів США (еквівалент 1 750 168,10 грн.).

Крім того, апелянт наголошував на незаконності та безпідставності нарахуванні банком подвійної (прихованої) пені, а також посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було враховано приписи Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема в частині безпідставного нарахування банком відсотків після позбавлення банку банківської ліцензії внаслідок введення процедури ліквідації, внаслідок чого банком втрачено статус фінансової установи, зокрема втрачено право нарахування відсотків по кредиту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявним матеріалами справи, 29.02.2012 між Публічним акціонерним товариством Банк "Фінанси та Кредит" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК "Основа" (позичальник) було укладено договір про відновлювану кредитну лінію №1398-12 (договір), за умовами якого банк відкриває позичальникові відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 2 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 28.02.2013 і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 договору. Для обліку коштів, що надаються за рахунок кредитної лінії, банк відкриває позичковий рахунок №2062.2.034408.002, код банку 300131.

Відповідно до п. 2.1 договору видача кредитних коштів у межах кредитної лінії здійснюється траншами в строк з 29.02.2012 по 27.02.2013 по письмових заявках позичальника, шляхом перерахування їх з позичкового на поточний рахунок позичальника, якщо інше не вказано в письмовій заявці.

Згідно п. 3.1 договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками: а) 22% річних за період здня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 договору; б) 44% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.4.5, 6.1 договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що проценти сплачуються шляхом їх перерахування платіжним дорученням на рахунок банку №2068.7.034408.003, код банку 300131.

Відповідно до п. 3.3, 3.4 договору розрахунок процентів здійснюється за період користування кредитними коштами з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення коштів на позичковий рахунок позичальника. Розрахунок процентів за день видачі здійснюється як за повний день, а за день повернення не здійснюється. Розрахунок процентів здійснюється виходячи з 365 днів в році (366 днів у високосному році), в місяці - за календарем.

На період з фактичної дати отримання кредитних коштів по дату вказану в п.1.1 договору нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Позичальник сплачує відсотки в строк з 26 числа кожного місяця та не пізніше за останній робочий день кожного місяця. У зазначений строк сплачуються проценти, нараховані за користування кредитними коштами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця (включно).

Позичальник сплачує проценти за останній звітний період (тобто звітний період, в якому настає термін повернення кредиту) не пізніше за термін повернення кредиту, що вказаний в п.1.1 договору.

Згідно п. 8.6 договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Надалі, умови кредитного договору було змінено шляхом підписання додаткових угод до договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно додаткової угоди від 08.06.2012 до договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 внесено зміни, зокрема, в п. 1.1 договору, згідно якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 18 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути отримані кредитні кошти згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії з кінцевим строком погашення до 28.02.2013 і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 договору.

Згідно додаткової угоди від 26.07.2012 до договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 внесено зміни, зокрема, в п. 1.1 договору, згідно якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 18 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути отримані кредитні кошти згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії з кінцевим строком погашення до 25.07.2013 і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 договору.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 23.10.2012 до договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 змінено назву договору на договір про мультивалютну кредитну лінію №1398м-12 від 29.02.2012.

Згідно п. 2 додаткової угоди змінено умови договору, зокрема, в п. 1.1.1 договору, згідно якого надання кредитних коштів здійснюється окремими частинами (траншами) на умовах, визначених договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 8 601 650,00 грн., з врахуванням графіку зниження ліміту кредитної лінії із сплатою за користування кредитними коштами процентів відповідно до розділу 3 договору.

Відповідно до п.2.5 угоди позичальник зобов'язується повернути всі отримані кредитні кошти у валютах заборгованості по кожному траншу до 25.07.2013 згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії шляхом переказу грошових коштів на відповідні позичкові рахунки. Погашення заборгованості за кожним траншем здійснюється у тій самій валюті, у якій були надані кредитні кошти.

Відповідно до додаткової угоди від 21.11.2012 до договору про мультивалютну кредитну лінію №1398м-12 від 29.02.2012 внесено зміни, зокрема, до п. 1.1.1 договору, згідно якого надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами (траншами) на умовах, визначених договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 14 299 540,00 грн, з врахуванням графіку зниження ліміту кредитної лінії із сплатою за користування кредитними коштами процентів відповідно до розділу 3 договору.

Згідно додаткової угоди від 04.12.2012 до договору сторони погодили викласти в новій редакції, зокрема, п. 1.1.1 договору, згідно якого надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами (траншами) на умовах, визначених договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 14 162 540,00 грн, з врахуванням графіку зниження ліміту кредитної лінії до 25.07.2013 із сплатою за користування кредитними коштами процентів відповідно до розділу 3 договору.

Згідно додаткової угоди від 20.12.2012 до договору внесено зміни в п. 1.1.1 договору і викладено в новій редакції: Надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами на умовах, визначених договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 10 965 340,00 грн.

Згідно додаткової угоди від 03.01.2013 до договору внесено зміни в п. 1.1.1 договору і викладено в новій редакції: Надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами на умовах, визначених договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 10 828 340,00 грн.

Додатковими угодами від 22.01.2013, 12.02.2013, 25.04.2013, 27.06.2013, 25.07.2013, 31.07.2013, 28.11.2014, 23.07.2015 до договору внесено зміни в п. 1.1.1. Договору і викладено в новій редакції: Надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами на умовах, визначених договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 8 830 090,00 грн., 8 693 090,00 грн., 8 072 613,85 грн., 7845 373,41 грн., 7 650 000,00 грн., 9 000 000,00 грн., 11 150 000,00 грн., 11 399 441,64 грн. відповідно.

Крім того укладеними між сторонами додатковими угодами до договору змінювався строк повернення кредиту та відсотки за користування кредитом.

Так, згідно додаткової угоди від 23.07.2015 позичальник зобов'язався повернути всі отримані кредитні кошти у валюті заборгованості по кожному траншу до 23.10.2015.

Згідно зазначеної угоди банк нараховує, а позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами окремо по кожному траншу згідно наступних процентних ставок: 23% річних у валюті гривні за період з 29.02.2012 по 23.10.2015; 23% річних у валюті гривні за період з 01.04.2014 по 23.10.2015; 22% річних у валюті гривні за період з 23.07.2015 до 25.10.2015; 22,5% річних у валюті гривні за період з 30.04.2014 по 25.10.2015; 12,8 % річних у валюті доларів США за період з 23.10.2012 до 25.10.2015.

Як підтверджується матеріалами справи, і що вірно встановлено судом першої інстанції, з висновком якого погоджується і суд першої інстанції, позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором та перерахував на поточний рахунок відповідача відповідно до заявок кошти в межах ліміту кредитування, що підтверджується меморіальними ордерами №2238 від 21.11.1012 на суму 400 000,00 доларів США, №1121 від 25.10.2012 на суму 380 000,00 доларів США, №2803 від 23.10.2012 на суму 270 000,00 доларів США, №323 від 22.01.2013 на суму 350 000,00 доларів США, №1237 від 20.12.2012на суму 405 000,00 доларів США.

Відповідач в свою чергу порушив умови договору в частині оплати відсотків за користування кредитними коштами та повернення суми кредиту, заборгувавши при цьому позивачу 81 754,72 доларів США (що еквівалентно 2 044 037,40 грн.) оплати по відсоткам за користування кредитом та 517 871,75 доларів США (що еквівалентно 12 947 866,78 грн.) основної суми кредиту.

Предметом позову є вимоги про стягнення 12 947 866,78 грн. простроченої заборгованості за основною сумою кредиту, 2 044 037,40 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 2 785 553,74 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту та 227 726,15 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок укладення кредитного договору між сторонами виникли кредитні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною другою статті 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно частини першої та частини сьомої статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною першою ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою та частиною третьою ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правововідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, і що покладено зокрема в доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що він неодноразово звертався до банку з вимогою про зарахування коштів, які знаходились на його рахунках в рахунок погашення заборгованості за кредитом, а тому на його думку, сума боргу має бути зменшена на суму коштів, які знаходяться на рахунках в банку, а саме на 77 524,50 доларів США (еквівалент 1 750 168,10 грн.).

Проте, суд апеляційної інстанції відхиляє вказаний довод апелянта як безпідставний та необгрунтований з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи наявний лист відповідача від 23.09.2015 № 145, адресований позивачу, в якому відповідач просить розглянути можливість погашення кредиту в розмірі 446 135 дол. США згідно договору про відновлювальну кредитну лінію № 1433v-12 від 04.09.2012, кредиту в розмірі 517 871,75 дол. США згідно договору про мультивалютну кредитну лінію № 1398м-12 від 20.02.2012 і сплату процентів по даним кредитам за рахунок залишку на поточному рахунку відповідача у позивача станом на 18.09.2015 в розмірі 1 749 025,64 грн.

Статтею 1071 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній станом на момент звернення відповідача з листом від 23.09.2015), банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

В свою чергу, умовами укладеного між сторонами договору (п. 2.7) встановлено, що положення щодо списання коштів не є обов'язком банку і не звільняє позичальника від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Крім того, апеляційний суд враховує і те, що у листі від 23.09.2015 № 145 відповідач не заявив вимогу про здійснення зарахування, а лише просив розглянути можливість такого погашення, проте, відповідачем не зазначено які саме суми належних йому коштів в яких саме розмірах слід спрямувати на погашення якого саме кредитного договору, а банк не має права самостійно визначати спрямування відповідних коштів.

Також, 18.12.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління НБУ №898 від 17.12.2015, прийнято рішення №230 про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатору банку.

В свою чергу, в матеріалах справи наявний лист відповідача № 191 від 28.12.2015, адресований позивачу, в якому відповідач просить використати кошти в сумі 1 750 168,10 грн. для погашення заборгованості по договору про відновлювальну кредитну лінію № 1433v-12 від 04.09.2012, та по договору про мультивалютну кредитну лінію № 1398м-12 від 20.02.2012, як зарахування зустрічних однорідних вимог згідно норм законодавства України.

Статтею 601 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 34 вказаного Закону під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації регулюються статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", пунктом 1 частини п'ятої якої передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами у справі на підставі договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 склалися зобов'язальні правовідносини майново-грошового характеру, а задоволення вимог кредитора не може бути здійснено під час запровадження в банку тимчасової адміністрації в силу обмеження, встановленого п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також, відповідача 28.12.2015 звернувся до позивача з заявою № 190 щодо визнання його кредиторських вимог в сумі 1 750 168,10 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредиторські вимоги банку по договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 не є погашеними у розмірі 77 524,50 доларів США (еквівалент 1 750 168,10 грн.), і доводи відповідача в цій частині обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 14.03.2012 у справі №5023/2491/11 та від 13.01.2016 у справі №913/178/15.

Крім того, в обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що банком після відкликання ліцензії та запровадження процедури ліквідації банку, неправомірно здійснювались нарахування відсотків та пені за договором кредиту, відкликання банківської ліцензії означає припинення банком здійснення нарахування відсотків та пені за договором кредиту, зважаючи на неможливість здійснення будь-яких банківських операцій на підставі ст. 91 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Проте, суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи апелянта як безпідставні та необгрунтовані з огляду на наступне.

Законодавством України, зокрема, Законом України "Про банки і банківську діяльність" не передбачено припинення кредитних зобов'язань боржників перед банком у випадку прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора. Зобов'язання відповідача випливають з правочину (кредитного договору), який на момент розгляду справи є дійсним. В даному випадку, відкликання ліцензії ПАТ "Банк "Фінанси і Кредит" не впливає на дійсність кредитного договору, укладеного між сторонами.

При цьому, положення статті 91 Закону України "Про банки та банківську діяльність", на яку посилається відповідач, на даний час виключена із вказаного Закону. Натомість, положення згаданої статті, щодо наслідків введення процедури ліквідації банку аналогічні за змістом статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення зобов'язань за договором (зі змінами і доповненнями) та додаткових договорів до нього щодо своєчасного повернення кредиту в сумі 517 871,75 дол. США (що в гривневому еквіваленті станом на 06.06.2016 за курсом НБУ 25,002072 грн. за 1дол. США) складає 12 947 866,78 грн., та сплати відсотків за користування кредитом в сумі 81 754,72 дол. США (що в гривневому еквіваленті станом на 06.06.2016 за курсом НБУ 25,002072 грн. за 1дол. США) складає 2 044 037,40 грн., так допущено порушення і приписів ст. 526, 530, 553, 554, 559, 1049, 1054 Цивільного кодексу України. Заборгованість відповідача в цій частині є обгрунтованою та документально доведеною, підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по рахунку відповідача. Доказів належного виконання відповідачем своїх зобов'язань з повернення суми наданого кредиту та сплати процентів за його користування станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, як і на час апеляційного провадження у справі - надано не було.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача сплати заборгованості по кредиту в сумі 517 871,75 дол. США (що в гривневому еквіваленті станом на 06.06.2016 за курсом НБУ 25,002072 грн. за 1дол. США) складає 12 947 866,78 грн., та сплати відсотків за користування кредитом в сумі 81 754,72 дол. США (що в гривневому еквіваленті станом на 06.06.2016 за курсом НБУ 25,002072 грн. за 1дол. США) складає 2 044 037,40 грн. - є законними, обгрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню в цій частині в повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що позовна заява подана 08.07.2016, і ,відповідно, розрахунок гривневого еквіваленту заявлених до стягнення показників має вираховуватись з урахуванням курсу валюти станом на 08.07.2016, а не станом на 06.06.2016, як розраховано позивачем - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки пунктом 1.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що пеня та інші нарахування у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань визначаються позивачем у твердій сумі на час подання позову і включаються в ціну останнього, з якої сплачується судовий збір у встановленому законом розмірі. Розрахунок відповідної суми може бути викладений у позовній заяві або доданий до неї; в останньому випадку він підписується особою, яка його склала, або особою, яка підписала позовну заяву. Тобто, здійснення розрахунку станом на певну дату - є саме правом позивача, оскільки позивач заявляє вимоги про повернення кредитних коштів, визначаючи грошовий еквівалент станом на певну дату, у яку існує борг і яку позивач заявляє до стягнення, користуючись наданим йому законом правом.

Також, у зв'язку з несвоєчасною сплатою відповідачем суми нарахованих процентів та основної суми кредиту, позивач просив у позові стягнути з відповідача за період з 06.12.2015 по 06.06.2016 пеню в сумі 2 785 553,74 грн. за несвоєчасну сплату кредиту та 227 726,15 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Згідно п. 7.1 договору за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди позичальник сплачує банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у разі порушення позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 1.1, 2.5, 3.4, 3.6, 4.5, 6.1, 8.3 договору, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Частинами першою і третьою ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідач відповідно до умов договору та додаткових угод до нього, зобов'язався повернути кредитні кошти в строк до 24.10.2015.

Відтак, прострочена заборгованість відповідача перед позивачем виникає з 24.10.2015, право на нарахування пені на тіло кредиту виникає з 24.10.2015 та враховуючи положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, припиняється 24.04.2016.

Однак, позивач нараховує пеню на заборгованість за тілом кредиту за період з 06.12.2015 по 06.06.2016, тобто виходячи за межі строку, обумовленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

З огляду на викладене, здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення показників пені за несвоєчасну сплату кредиту та процентів, з урахуванням періоду нарахування вказаних показників з 06.12.2015 (дата, визначена позивачем самостійно) по 24.04.2016 (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, виходячи з початку прострочення 24.10.2015), сум, строків та ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 210 857,58 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту та 227 726,15 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Доводи апелянта про те, що передбачене п. 3.1 договору подвоєння користування кредитними коштами є прихованою пенею, а тому позивач, на думку відповідача, здійснив неправильний розрахунок як відсотків за користування кредитними коштами, - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на настпне.

Статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Відповідно до п.3.1. Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками:

a) 22% річних на період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 Договору;

b) 44% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений у п.1.1 Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.4.5., 6.1. Договору до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 1.1. укладеної між сторонами Додаткової угоди від 23.10.2012 до Договору сторонами збільшено ліміт максимальної заборгованості у сумі 8 601 650,00 грн., а п. 3.1 Договору доповнено його підпунктом с) яким передбачено сплату процентів за порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з Графіком зниження ліміту кредитної лінії, що зазначений в п.2.5 цього Договору:

- за кредитом в національній валюті України - 44,00% (сорок чотири) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом;

- за кредитом в доларах США - 25,6% (Двадцять п'ять цілих та шість десятих) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом.

В подальшому між сторонами було укладено Додаткову угоду від 27.03.2014 до Договору, відповідно до якої визначені підпунктами b) та с) пункту 3.1 Договору ставки відсотків було збільшено до 46% у гривні та 26.5% у доларах відповідно.

При цьому, в п. 7.1. Договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у разі порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 1.1., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. цього Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Так, сторони умовами договору погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

З аналізу наведених норм вбачається, пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, що є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею), а є саме процентами за користування кредитом.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 12 947 866,78 грн. простроченої заборгованості за основною сумою кредиту, 2 044 037,40 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 2 210 857,58 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту та 227 726,15 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, у зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано частково задовольнив заявлені позовні вимоги.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі № 911/2218/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі № 911/2218/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.10.2016 у справі № 911/2218/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2218/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Сулім

Ю.Л. Власов