ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р.Справа № 923/333/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: В.В. Лашина

суддів: О.Ю. Аленіна

І.Г. Філінюка

При секретарі : Р.О. Кияшко

За участю:

Від ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Від ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Від ОСОБА_6 - ОСОБА_7

Дудкін Р.А. - особисто.

Розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу гр.. ОСОБА_4

на ухвалу господарського суду Херсонської області

від 14.04.2017р.

справа №923/333/16

за заявою: ОСОБА_6

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Мед-СИТИ"

про банкрутство

В С Т А Н О В И Л А:

12 квітня 2016 року господарським судом Херсонської області порушене провадження у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Мед-Сити» (у наступному за текстом - ТОВ МЦ «Мед-Сити») за загальною процедурою, передбаченою Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство); розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Дерябкіна О.Е.

Постановою господарського суду Херсонської області від 09.06.2016 р. ТОВ МЦ «Мед-Сити» визнане банкрутом, відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначений арбітражний керуючий Дудкін Р.А. (свідоцтво № 865 від 24.04.2013 р.).

В ході ліквідаційної процедури ліквідатор банкрута звернувся до господарського суду із заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 22.08.2014 р. між ТОВ МЦ «Мед-Сити» та гр. ОСОБА_4, посвідченого нотаріально за реєстровим номером 3682.

В обґрунтування своїх вимог арбітражний керуючий зазначив, що спірне нерухоме майно продане за рішенням засновників ТОВ МЦ «Мед-Сити» від 21.08.2014 р. за 1 300 000 грн. у період, коли товариство мало значну кредиторську заборгованість, стягнення якої розглядалося господарськими судами у примусовому порядку, що свідчить про навмисне ухилення від фактичного виконання наявних боргових зобов'язань.

Окрім цього, ліквідатор вказує на фіктивність вчиненого правочину з огляду на те, що засновники, керівник ТОВ МЦ «Мед-Сити» та набувач майна ОСОБА_4 є пов'язаними особами, а також, що ОСОБА_4 не було сплачено за спірне нерухоме майно визначені договором кошти, тому метою оспорюваного правочину було виведення активів.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 14 квітня 2017 року (суддя Пригуза П.Д.) заяву ліквідатора ТОВ МЦ «Мед-Сити» арбітражного керуючого Дудкіна Р.А. задоволено повністю. Визнаний недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22.08.2014 р. між ТОВ МЦ «Мед-Сити» та гр. ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3682. З гр. ОСОБА_4 стягнуто на користь ТОВ МЦ «Мед-Сити» 2756 грн. судового збору.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням, гр. ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволені заяви арбітражного керуючого Дудкіна Р.А. відмовити, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки ліквідатором банкрута подано заяву без дотримання строку, визначеного статтею 20 Закону про банкрутство. Скаржник зазначає, що висновок суду про безоплатність укладеного договору суперечить наданим доказам, які підтверджують внесення грошових коштів, обумовлених спірним договором, у повному обсязі.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржувану ухвалу господарського суду без змін.

Також з апеляційною скаргою не погоджується арбітражний керуючий Дудкін Р.А. , який у своєму відзиві також просив залишити апеляційну скаргу без задоволення вваажаючи її необгрунтованою.

.Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та підлягаючою задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно до статті 328 Цивільного кодексу України встановлено, що права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Права власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом, закріпленим у статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 названого Кодексу.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому, визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 41 Закону про банкрутство ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2014 року між ТОВ МЦ «Мед-Сити» та гр. ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. за реєстровим № 3682.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що нерухоме майно продано згідно з протоколом № 1 зборів засновників ТОВ МЦ «Мед-Сити» від 21.08.2014 р. за 1 300 000 грн.

Передача нерухомого майна здійснюється протягом 3-денного строку після нотаріального посвідчення договору (п. 3.1 договору).

Згідно до п. 2.1, 2.2 договору гр. ОСОБА_4 зобов'язалася шляхом безготівково перерахування внести 1 300 000 грн. протягом 30 днів з моменту нотаріального посвідчення договору на рахунок ТОВ МЦ «Мед-Сити». Зазначена ціна відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам не підлягає.

Додатковим договором № 1 від 20.10.2014 р. до вказаного вище договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони внесли зміни до п. 2.1 та п. 2.3 оспорюваного договору, встановили графік внесення гр. ОСОБА_4 коштів за придбане нерухоме майно: 80 000 грн. - протягом 30 днів з моменту нотаріального посвідчення договору, 1 220 000 грн. із ростроченням сплати на 5 років з погашенням по 244 000 грн. до 01 жовтня кожного року.

Передача нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу у власність гр. ОСОБА_4 сторонами спору не заперечується й підтверджується видатковою накладною № ЛНА-000007 від 22.08.2014 р.

Відповідно до виписки по рахунку ТОВ МЦ «Мед-Сити» у ПАТ «Банк Національний кредит» № 2600.9.065245.001 за період з 01.08.2014 р. по 02.08.2016 р., грошові кошти згідно із п.п. 2.1, 2.2 оскаржуваного договору у повному обсязі не сплачено.

За даними банківської виписки по рахунку банкрута видно, що 26.08.2014 р. гр. ОСОБА_4 здійснено оплату грошових коштів у сумі 10 000 грн.; 11.09.2014 р. - 60 000 грн.

Виносячи оскаржувану ухвалу та визнаючи оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, місцевий господарський суд виходив з того, що доказів здійснення розрахунків за придбання об'єктів у безготівковому порядку гр. ОСОБА_4 не надано; наданий гр. ОСОБА_4 корінець прибуткового касового ордеру складений для прикриття домовленості осіб, що його склали, щодо приховування факту безоплатного відчуження майна боржником, а також наміри приховати факт виконання боржником зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, що вказує на фіктивність. Ліквідатором надано до справи достатньо доказів, що договір купівлі-продажу укладено з метою ухилення від виконання зобов'язань перед кредиторами, з наміром завдати шкоди кредитам. Також господарським судом було враховано те, що в подальшому заінтересовані особи створили нову юридичну особу з подібним найменуванням спеціально з метою переведення активів у користування нової юридичної особи - приватного підприємства «Медичний центр «Мед-Сити», передавши право власності на виведені активи боржника гр. ОСОБА_12

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить до висновку, що судом першої інстанції помилково встановлені обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин та, як наслідок, невірного вирішення спору.

Відповідно до статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та викладена у п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу.

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів повного виконання гр. ОСОБА_4 своїх зобов'язань за оспорюваним правочином шляхом безготівкового перерахування грошових коштів, однак з матеріалів справи також вбачається, що гр. ОСОБА_4 на виконання умов договору купівлі-продажу від 22.08.2014 р. шляхом безготівкового перерахування здійснено оплату грошових коштів в сумі 70 000 грн. та прийнято нерухоме майно, обумовлене оспорюваним договором.

Виходячи з роз'яснень, які наведені у п. 2.2, 2.5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11, визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Одночасно з цим, гр. ОСОБА_4 в якості підтвердження перерахування повної вартості нерухомого майна надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 08 травня 2015 року, скріпленого печаткою ТОВ МЦ «Мед-Сити» та підписаного директором товариства одноосібно, про отримання від гр. ОСОБА_4 1 220 000 грн. за договором купівлі-продажу від 22.08.2014 р.

У відповідності до пункту 2.3 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2014 р. в редакції додаткового договору від 20.10.2014 р., розрахунки за придбане майно здійснюються з рахунку гр. ОСОБА_4 на розрахунковий рахунок ТОВ МЦ «Мед-Сити» або у іншій спосіб, незаборонений чинним законодавством України.

Згідно із визначеннями, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами визначено Положенням, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів (п. 2.6. Положення).

За змістом п. 3.3 Положення приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Отже, Положенням від 15.12.2004 р. № 637 врегульовано, що прибуткові касові ордери підписуються саме головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Між тим, зважаючи на відсутність на підприємстві інших працівників, директор має право підписувати касові документи одноосібно, у тому числі і за бухгалтера, і за касира (лист Національного Банку України від 14.02.2012 р. № 11-117/708-1645, лист Державної податкової служби України від 06.02.2012 р. № 2283/6/22-1315/87).

Водночас, відповідно до ч. 2, 3 ст. 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Як передбачено п. 2.3 Положення від 15.12.2004 р. № 637, підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки.

Пунктом 1 постанови НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 р. № 210 (в редакції, чинній на момент внесення гр. ОСОБА_4 1 220 000 грн. в касу ТОВ МЦ «Мед-Сити»), 150? тис.грн. є граничною сумою розрахунків готівкою між фізособою та підприємством.

Зазначені обмеження стосуються розрахунків за операціями, предметом яких є будь-які активи, що узгоджується з положеннями п. 14.1.191 Податкового кодексу України.

Разом з тим, якщо відсутність у договорі однією з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав. Відповідний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 710/2296/14-ц.

Враховуючи, що гр. ОСОБА_4 сплачено 70 000 грн. на виконання умов оспорюваного договору купівлі-продажу, оспорюваним договором визначено її право здійснювати оплату за придбане майно протягом 5 років з моменту вчинення правочину, нею отримано обумовлене правочином нерухоме майно, тому колегія суддів вважає, що висновки щодо безоплатності чи фіктивності цього договору є неспроможними, а визнання його недійсним з цих підстав є необґрунтованим.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності іншої спеціальної правової підстави для визнання оспорюваного договору недійсним - згідно до приписів статті 20 Закону про банкрутство.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми названого Закону мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону № 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону № 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону № 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону № 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону № 2343-XII).

З огляду на сферу регулювання Закону про банкрутство загалом і за змістом зазначеної норми статті 20, вона є спеціальною по відношенню до загальних, установлених ЦК підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом. Аналогічний правовий висновок відображений у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 3-304гс16.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наданими матеріалами, кредитор гр. ОСОБА_6 був засновником ТОВ МЦ «Мед-Сити», але вийшов зі складу й на час порушення справи не був учасником товариства.

Розмір грошових вимог кредитора підтверджено такими, що набрали законної сили рішеннями господарського суду Херсонської області від 29.04.2014 р. у справі № 923/1097/13, яким стягнуто з боржника 1 103 120 грн. вартості частини майна, пропорційну частці у статутному капіталі зазначеного товариства, а також інші грошові кошти. Наказ про примусове стягнення боргу виданий на підставі постанови Верховного Суду України від 13 травня 2015 року. Загальна сума заявлених безспірних вимог відповідно до заяви та наданих доказів становить 1 347 241,59 грн.

Разом з тим, законодавець встановлює, що застосовувати спеціальні підстави щодо визнання недійсним правочину або спростування майнової дії згідно до ст. 20 Закону про банкрутство можливе лише до тих договорів або майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Дана справа про банкрутство порушена 12 квітня 2016 року, тоді як оспорюваний правочин вчинений 22 серпня 2014 року, а тому застосування положень ст. 20 Закону про банкрутство до цих правовідносин є неможливим.

Також колегія суддів звертає увагу на обставини щодо існування пов'язаності осіб при укладенні оспорюваного правочину.

Так, ТОВ МЦ «Мед-Сити» входило до групи підприємств «Содружество инициативных трудоспособных инвалидов» (ТОВ «СІПІ», засновники: ОСОБА_13, ОСОБА_2; директор з економіки ОСОБА_4, начальник департаменту безпеки ОСОБА_14, фінансовий директор ОСОБА_15М.).

Керівником ТОВ МЦ «Мед-Сити» на день укладання договору купівлі-продажу майна від 22.08.2014 була ОСОБА_16, яка стала в подальшому директором ПП МЦ «Мед-Сити», засновником якого є ОСОБА_4 Прибутковий касовий ордер про прийняття 1 220 000 грн. підписав ОСОБА_2

Натомість, чинним законодавством не передбачено заборони укладення договорів чи інших угод між пов'язаними особами, а тому ці обставини, за загальним правилом, не є підставою для визнання такої угоди недійсною. Такою підставою є продаж майна за заниженими цінами.

Одним із принципів судочинства є змагальність сторін.

Так, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цю саму думку законодавець відтворив й у ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу, вказавши, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, що також відображено у положеннях статті 33 ГПК України.

Однак ліквідатором ТОВ МЦ «Мед-Сити» не доведено, що визначена засновниками вартість нерухомого майна, яке передавалося за оспорюваним договором купівлі-продажу від 22.08.2014 р., не відповідає ринковим цінам, що свідчило б про порушення закону. За відсутності належних доказів визначені ліквідатором обставини мають характер припущень, на підставі яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Цим обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала господарського суду Херсонської області не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення, яким у задоволені заяви ліквідатора ТОВ МЦ «Мед-Сити» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2014 р. слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 101-106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу гр. ОСОБА_4 задовольнити, а ухвалу господарського суду Херсонської області від 14.04.2017 р. у справі № 923/333/16 - скасувати.

У задоволені заяви ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Мед-Сити» арбітражного керуючого Дудкіна Романа Анатолійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2014 р. - відмовити.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя І.Г. Філінюк