КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Справа№ 911/954/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Пашкіної С.А.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Волуйко Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Міхно С.С. за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи 1: ОСОБА_3 за довіреністю;

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: не з'явився;

від третьої особи 4: Башаров В.Є. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"

на рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2017

у справі № 911/954/16 (головуючий суддя Конюх О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_5, 2) ОСОБА_6, 3) ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - 4) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ,

про визнання недійсним нікчемного Договору та застосування наслідків нікчемності Договору

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича (далі - позивач), звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил" (далі - відповідач), в якому просило суд:

- визнати недійсним нікчемний договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013;

- застосувати наслідки нікчемності договору відступлення права вимоги №5-2013 укладеного між публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сильмариил", шляхом визнання за публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" право вимоги за кредитними договорами №08Ф-190 від 06.10.2008, №08Ф-191 від 06.10.2008, №08Ф-192 від 06.10.2008, що було відступлене за договором відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.07.2016 у справі №911/954/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.02.2017 у справі №911/954/16 касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" задоволено частково. Рішення господарського суду Київської області від 20.07.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 у справі №911/954/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Київської області від 18.04.2017 у справі №911/954/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" звернулось із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, судом при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Пашкіної С.А., Ткаченка Б.О..) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 26.06.2017.

21.06.2017 представник третьої особи 1 - ОСОБА_5 подав письмові пояснення, у яких заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

26.06.2017 представник третьої особи 4 - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав письмові пояснення, у яких підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідач, місцезнаходженням якого є м.Сімферополь АР Крим, явку представника у судове засідання не забезпечив, не повідомивши про причини, хоча був належним чином повідомлений про дату та час розгляду апеляційної скарги шляхом розміщення інформації про розгляд справи на веб-сайті Київського апеляційного господарського суду.

Треті особи 2, 3 явку представників у судове засідання не забезпечили, не повідомивши про причини, хоча були належним чином повідомлені про дату та час розгляду апеляційної скарги шляхом направлення ухвали суду на адресу місця проживання.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників відповідача та третіх осіб 2, 3.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи 4 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення представників позивача і третіх осіб 1, 4, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

06.10.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" та третьою особою 1 - ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №08Ф-192, відповідно до умов якого банк надає позичальникові грошові кошти у розмірі 13 600 000,00 доларів США на строк з 06.10.2008 по 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11% річних для споживчих цілей.

06.10.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" та третьою особою 2 - ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №08Ф-191, відповідно до умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 12 935 969,84 доларів США на строк з 06.10.2008 по 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11% річних для споживчих цілей.

06.10.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" та третьою особою 3 - ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №08Ф-190, відповідно до умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 14 000 000,00 доларів США на строк з 06.10.2008 по 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11% річних для споживчих цілей.

В подальшому між позивачем - ПАТ "Брокбізнесбанк", як цедентом, та відповідачем - ТОВ "Сильмариил", як цесіонарієм, було укладено договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, відповідно до умов якого:

- у випадку настання відкладальної обставини, визначеної у п.1.3 договору, в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за наступними договорами:

№08Ф-190 від 06.10.2008 (кредитний договір 1), що укладений між цедентом та ОСОБА_7 (позичальник 1), згідно якого цедент надав позичальнику 1 кредит у сумі 14 000 000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 5% річних терміном користування до 07.10.2019;

№08Ф-191 від 06.10.2008 (кредитний договір 2), укладений між цедентом та ОСОБА_6 (позичальник 2), згідно якого цедент надав позичальнику 2 кредит у сумі 12 935 969,84 доларів США зі сплатою процентів 5% річних терміном користування до 07.10.2019;

№08Ф-192 від 06.10.2008 (кредитний договір 3), що укладений між цедентом та ОСОБА_5 (позичальник 3), згідно якого цедент надав позичальнику 3 кредит у сумі 13 600 000,00 доларів США зі сплатою процентів річних у розмірі 3% річних терміном користування до 07.10.2019;

разом по тексту цього договору кредитний договір №1, №2, №3 іменовані - кредитний договір, разом по тексту цього договору позичальник 1,2,3 іменовані - позичальник (пункт 1.1 договору);

- відступлення права вимоги за кредитним договором, вказаним в пункті 1.1 цього договору, розповсюджуються в повному обсязі на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги (пункт 1.2 договору);

- відкладальною обставиною за цим договором є несплата позичальником заборгованості за кредитом та/або нарахованими процентами за кредитним договором, визначеними у п.1.1 цього договору до 16.01.2014 (включно) (пункт 1.3 договору);

- право вимоги за кредитним договором вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п.1.3 цього договору (пункт 2.1 договору);

- загальна вартість права вимоги за кредитним договором на момент відступлення кредитної заборгованості буде дорівнювати сумі заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за кредитом, станом на 17.01.2014. У випадку якщо позичальником з моменту укладення цього договору не буде проведено частково погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за кредитним договором станом на 17.01.2014 становитиме 58 095 691,23 доларів США .

- загальна заборгованість за кредитним договором 1 складає 20 064 640,91 доларів США, з них заборгованість за кредитом 1 складає 14 000 000,00 доларів США, нараховані проценти за користування кредитом 1 складає 6 064 640,91 доларів США;

- загальна заборгованість за кредитним договором 2 складає 18 539 685,02 доларів США, з них заборгованість за кредитом 2 складає 12 935 969,84 долари США, за нарахованими процентами за користування кредитом 2 складає 5 603 715,18 доларів США;

- загальна заборгованість за кредитним договором 3 складає 19 491 365,30 доларів США, з них заборгованість за кредитом 3 складає 13 600 000,00 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом 3 складає 5 891 365,30 доларів США.

Загальна вартість права вимоги при перерахунку в національну валюту за курсом 1 долар США= 7,993 грн. складає 464 358 859,96 грн. (пункт 2.2 договору);

- за відступлення права вимоги за кредитним договором цесіонарій сплачує цеденту грошову суму (пункт 3.1 договору):

у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16.00 годин - у розмірі 464 125 859,96 грн. (підпункт 3.1.1 договору);

у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором після терміну, зазначеного в п.3.1.1 у розмірі 464 358 859,96 грн. (пункт 3.1.2 договору);

- цесіонарій зобов'язаний у строк до 17.01.2024 року сплатити цеденту грошову суму, визначену у п.3.1 цього договору шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента НОМЕР_1, відкритий в АТ "Брокбізнесбанк" (пункт 3.2 договору);

- цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами (пункт 5.1 договору);

Позивач просить визнати недійсним вказаний договір відступлення права вимоги, посилаючись на те, що під час перевірки уповноваженою особою, на підставі ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", було виявлено на балансі банку ряд договорів відступлення права вимоги, зокрема і договір відступлення права вимоги № 5-2013, за яким цесіонарієм є товариство з обмеженою відповідальністю "Сильмариил".

Так, за доводами позивача, 17.01.2014 цесіонарій не виконав умови договору відступлення права вимоги та не перерахував визначеної суми у пп.3.1.2 даного договору. Наведене вказує на порушення прав позивача та спірність правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з договором відступлення права вимоги.

Позивач зазначає, що частиною 2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів) укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку.

Також позивач вказує, що виконання договору відступлення права вимоги від 24.10.2013 №5-2013 спричинило погіршення фінансового стану банку, оскільки вказаний договір передбачає надання клієнту пільг і який банк не укладав би за звичайних ринкових умов, з огляду на те, що: по-перше, договором відступлення права вимоги від 24.10.2013 №5-2013 надано пільгу у вигляді відкладальної умови; по-друге, здійснено продовження терміну кредитування; по-третє, загальна вартість права вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій; по - четверте, відбулось погіршення якості застави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 та для застосування наслідків нікчемності вказаного договору.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

У відповідності до норм статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"), тоді як нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання його недійсним судом не вимагається.

Згідно з пунктом 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними") за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 20 листа ВГСУ від 13.08.2008р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року", відповідно до абзацу першого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак у ряді випадків потреба у визнанні судом нікчемного правочину недійсним може виникати, в тому числі якщо сторони нікчемного правочину виконали його умови повністю або в певній частині. У таких випадках суд своїм рішенням може, визнавши нікчемний правочин недійсним, визначити (з урахуванням змісту позовних вимог) правові наслідки такої недійсності, як от зобов'язати передати певне майно, або звільнити приміщення, або ж стягнути кошти, зобов'язати державний орган скасувати реєстрацію правочину тощо. Отже, позовні заяви про визнання нікчемних правочинів недійсними приймаються і розглядаються господарськими судами на загальних підставах.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, за доводами позивача, під час перевірки правочинів в період тимчасової адміністрації, Уповноважена особа Фонду виявила нікчемний договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, який підпадає під ознаки ч.2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

26.12.2014 Уповноважена особа Фонду направила повідомлення про нікчемність договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, яким повідомила про віднесення вказаного договору до категорії нікчемності, а також вимагала протягом семи днів повернути право вимоги за кредитними договорами.

13.01.2016 Уповноважена особа повторно направила повідомлення про нікчемність договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013. Позивач вказує, що будь яких відповідей на адресу АТ "Брокбізнесбанк" з приводу вище вказаних повідомлень про нікчемність договору не надходило. Також, ТОВ "Сильмариил" не зверталось до банку для здійснення перерахунків по договору.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно з ч.1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч.2 ст. 38 Закону протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. (ч.3 ст. 38 Закону в редакції, що була чинна в період введення та дії тимчасової адміністрації).

Отже, за змістом вказаних положень Закону, дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставин, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину , тобто самого по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням іншої сторони про дійсність правочину.

Постановою Правління Національного банку України від 25.02.2014 №107 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" ухвалено віднести АТ "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 №9 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації" на підставі постанови Правління Національного банку України від 25.02.2014 №107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних, керуючись пунктом 2 частини п'ятої статті 12 та статтею 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати процедуру виведення публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" з ринку та здійснення по ньому тимчасової адміністрації з 03.03.2014 по 02.06.2014; тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 03.03.2014 по 02.06.2014; уповноваженій особі Фонду приступити до виконання обов'язків 03.03.2014 відповідно до розділу VII Закону України "Про систему дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб" від 05.07.2012 №2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2014 №42 "Про продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на підставі частини статті 12, речення другого частини четвертої статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також у зв'язку з неотриманням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішення Національного банку України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", що повинно було прийнято протягом п'яти днів з дня отримання пропозиції Фонду, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила продовжити строк повноважень уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію АТ "Брокбізнесбанк" з 03.06.2014 до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк".

Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2014 №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.06.2014 №45 "Про початок ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію" вирішено розпочати ліквідацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" з відшкодування з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами з 11.06.2014; призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного Олександра Вікторовича на період з 11червня 2014 по 10 червня 2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2015 №103 "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ "Брокбізнесбанк" продовжено строки здійснення процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" строком на один рік до 10.06.2016.

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідно до положень Закону, чинних на момент введення у банку тимчасової адміністрації, на уповноважену особу Фонду було покладено обов'язок здійснити перевірку укладених банком договорів протягом 30 днів з моменту введення тимчасової адміністрації, тобто до 02.04.2014.

Однак, на момент прийняття рішення про нікчемність спірного договору, позивач вже знаходився на стадії ліквідації, а не тимчасової адміністрації, отже є правомірним висновок суду першої інстанції про те, що посилання на ст. 38 Закону, як на підставу визнання недійсним нікчемного договору є безпідставним, оскільки встановити факт нікчемності за результатами перевірки Уповноважена особа Фонду мала до 02.04.2014, а матеріали справи не містять доказів прийняття уповноваженою особою Фонду у 30-денний строк з дня початку тимчасової адміністрації рішення про нікчемність спірного договору.

Позивачем також не надано належних та допустимих доказів направлення відповідачу повідомлень про нікчемність договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 року укладеного між ПАТ "Брокбізнесбанк" та відповідачем від 26.12.2014 №12050 та від 06.01.2016 №191, оскільки позивачем подана лише одна копія накладної про скерування поштового відправлення, з якої вбачається, що АТ "Брокбізнесбанк" (відправник - ОСОБА_8) 13.01.2016 скеровувало на адресу ТОВ "Сильмариил" поштове відправлення, в графі опис вкладеного зазначено лише: "№191 від 06.01.2016", що не дає можливості достовірно встановити зміст відправлених документів.

Також позивач стверджував, що договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 має всі ознаки договору факторингу, у зв'язку з чим відповідач не мав достатньої дієздатності на укладення договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, та не мав права здійснювати факторингові операції.

Проте, зазначені твердженні позивача обґрунтовано відхилені судом першої інстанції з наступних підстав.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Розділом І книги п'ятої ЦК України врегульовано загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Можливість зміни кредитора у зобов'язанні на іншу особу передбачена статтею 512 ЦК України. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 вказаної статті, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Однак зобов'язання по сплаті коштів за виконані роботи нерозривно не пов'язані з особою кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі, а відтак первісний кредитор продовжує залишатися зобов'язаною особою за основним договором за відсутності доказів переведення боргу.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу (висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15).

Відповідно до спірного договору відступлення права вимоги, де ТОВ "Сильмариил" - цесіонарій, банк - як цедент, відступив право вимоги до фізичних осіб, при цьому у банку виникло право вимоги до ТОВ "Сильмариил" лише на суму, співмірну відступленому праву. Таким чином, договір факторингу характеризується диспозитивним характером виникнення правовідносин, спеціальними вимогами щодо сторін договору (фактору), предметом зобов'язання (суто грошові вимоги). Так, факторинг відноситься до фінансових послуг, які можуть надавати лише банки чи юридичні особи, які є фінансовими установами.

В свою чергу відступлення права вимоги - операція переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Тобто в дане поняття включаються операції з переуступки будь-яким кредитором будь-яких прав вимог боргу третьої особи (грошових і негрошових) новому кредитору за компенсацію у будь-якій формі (грошову та негрошову) чи без такої.

При відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має ані з боржником ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, то ж по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором згідно ст.1084 Цивільного кодексу України.

Зі змісту пункту 2.4 спірного договору відступлення права вимоги вбачається, що з моменту відступлення права вимоги цедент вибуває з будь-яких правовідносин, які склалися між цедентом і позичальником. Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що відплатний характер оспорюваного договору жодним чином не надає йому правового змісту фінансової послуги.

З огляду на наведені норми чинного законодавства, колегія судів Київського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 за своєю правовою природою є договором цесії, а не договором факторингу, тому відповідач мав достатній обсяг дієздатності та правоздатності на його укладення.

Крім цього, позивачем зазначалось, що ним було здійснено розрахунок заборгованості позичальників за кредитними договорами станом на 17.01.2014, відповідно до яких заборгованість позичальників (тіло, проценти) на 17.01.2014 становила:

- за кредитним договором №08Ф-190 від 06.10.2008 - 22 133 572,47 доларів США (відповідно до умов договору про відступлення права вимоги заборгованість становить - 20 064 640,91 доларів). Таким чином, вартість права вимоги за кредитним договором №08Ф-190 від 06.10.2008, зазначена у договорі про відступлення, занижена на 2 068 931,56 доларів США;

- за кредитним договором №08-191 від 06.10.2008 - 20 451 373,16 доларів США (відповідно до умов договору про відступлення права вимоги заборгованість становить - 18 539 685,02 доларів США). Таким чином, вартість права вимоги за кредитним договором від №08Ф-191 від 06.10.2008, зазначена у договорі про відступлення, занижена на 1 911 688,14 доларів США;

- за кредитним договором №08Ф-192 від 06.10.2008 - 21 501 184,44 доларів США (відповідно до умов договору про відступлення права вимоги заборгованість становить - 19 491 365,30 доларів США). Таким чином, вартість права вимоги за кредитним договором №08Ф-216 від 30.12.2008, зазначена у договорі про відступлення, занижена на 2 009 819,14 доларів США.

Таким чином, відповідно до розрахунків позивача, вартість відступлення права вимоги по всіх кредитних договорах по договору №5-2013 від 24.10.2013 від 24.10.2013 загалом занижена на 5 990 438 доларів США. Тому позивач вказує, що загальний обсяг зобов'язань по кредитним договорам станом на 17.01.2014 складає 64 086 130,07 доларів США, всупереч встановленому договором відступлення права вимоги №5-2013 обсягу 58 095 691,23 доларів США.

Відповідно, сторони визначили істотну умову договору відступлення права вимоги: ціна договору (повинна дорівнювати сумі заборгованості станом на 17.01.2014).

Таким чином, позивач прийшов до висновку, що умови оспорюваного договору відступлення права вимоги №5-2013 щодо обсягу прав, які передаються новому кредитору, суперечать ст. 514 ЦК України.

Проте, вказані доводи позивача обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до визнання поняття звичайна ціна, наведеного у п.14.1.71 Податкового кодексу України, це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Тобто, звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні (аналогічна правова позиція викладена в п.2.14 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003 №1440, ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", в редакції яка діяла на момент укладення договору про відступлення права вимоги №5-2013, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

В ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Об'єктом відчуження за спірним договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги. При цьому з доказів, які надані позивачем, неможливо зробити висновок щодо рівня звичайних цін на подібне майно, що діяли протягом жовтня 2013 року, а відтак, неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартість права вимоги, визначену сторонами у договорі відступлення права вимоги.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що в даному випадку право вимоги до боржника відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно.

При цьому зазначені розрахунки складено виходячи із різниці заборгованості за процентами донарахованими, таким чином, вказані довідки містять очікуваний дохід позивача за зазначеними кредитними договорами, а не вартість на момент укладення спірного договору.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" у редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору відступлення права, визначено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в ст.9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно пояснень позивача розрахунки складено з використанням доходного підходу визначення ринкової вартості. Проте, оскільки оцінка майна є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, яким позивач не є, вказані довідки не можуть бути належними доказами, а тому правомірно відхилені судом першої інстанції.

Також сторони були вільні при укладенні договору про відступлення права вимоги, в розумінні ст.627 ЦК України, та визначенням його умов станом на момент укладення зазначеного договору, зокрема в частині зменшення процентної ставки та неврахуванні штрафних санкцій.

Доводи позивача про те, що загальна вартість вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій, також обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки нарахування штрафних санкцій є виключно правом сторони, а не обов'язком, який ставиться в залежність від належного чи неналежного виконання умов договору.

Щодо посилань позивача на те, що за зверненням Генеральної прокуратури України Державною фінансовою інспекцією України було проведено виїзну позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ "Брокбізнесбанк", за результатами якої був складений акт позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2013 по 01.09.2014 №05-21/136 від 16.10.2014. У вказаному акті, зазначається, що внаслідок відступлення права вимоги за кредитними договорами фізичних осіб змінено боржника у зобов'язаннях перед банком та визначено термін погашення зобов'язань до 2024 року, що в умовах процедури ліквідації банку призвело до нарахування резерву на відшкодування можливих втрат, що спричинило зменшення балансової вартості активів та негативні фінансові наслідки для банку, і як наслідок фактичного не повернення банку коштів.

Згідно вказаного акту позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2013 по 01.09.2014 від 16.01.2014 №05-21/136 державної фінансової інспекції України, предметом дослідження було:

- дотримання службовими особами АТ "Брокбізнесбанк" вимог нормативно-правових актів Національного банку України, Положення про наглядову раду та Правління АТ "Брокбізнесбанк", про кредитний комітет тощо;

- обставини укладення та виконання АТ "Брокбізнесбанк" договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі договору укладеного з ТОВ "Сильмариил";

- дотримання службовими особами АТ "Брокбізнесбанк" при укладені вказаних договорів економічних нормативів діяльності банків, формування резерву під довгострокові невиконанні зобов'язання, джерела формування такого резерву, економічна доцільність, фінансові наслідки та наявність збитків, винні особи.

Згідно висновку акту державної фінансової інспекції у м. Києві №09-30/14 від 12.01.2016 позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2007 по 01.12.2015 ревізією встановлено, що заборгованість ТОВ "Сильмариил" перед АТ "Брокбізнесбанк" станом на 08.12.2015 по договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 складає 464358859,96 грн., фінансових порушень не встановлено та відповідно матеріальної шкоди (збитків) не виявлено.

Враховуючи наведене, місцевий господарський суд вірно зазначив, що посилання позивача на акт Державної фінансової інспекції від 16.01.2014 №05-21/136 є безпідставними, оскільки висновків щодо того, що в ході вказаної перевірки виявлено фінансові порушення та встановлено факт завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків), внаслідок укладання спірного Договору відступлення права вимоги, зазначений Акт не містить.

Також судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи позивача щодо погіршення якості застави за договором від 14.02.2014 №5, якою забезпечувались вимоги заставодержателя щодо виконання цесіонарієм зобов'язань за спірним договором відступлення права вимоги, оскільки позивачем на підтвердження твердження про погіршення якості предмету застави не надано суду жодних належних та допустимих доказів припинення діяльності обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Лозівка- 2007".

Окрім цього, згідно п.3.1.9 договору застави №5 від 11.02.2014 заставодержатель, не рідше ніж один раз на рік здійснює перегляд вартості предмету застави із врахуванням зміни кон'юнктури ринку та стану збереження предмету застави. Перегляд вартості предмету застави здійснюється заставодержателем на підставі звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем (експертом), який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво (при необхідності про підвищення кваліфікації, інші документи при необхідності (в т.ч. сертифікат оціночної діяльності - суб'єкта господарювання) та є акредитованим АТ "Брокбізнесбанк".

У зв'язку з чим твердження позивача, що вартість предмету застави за договором стала меншою є безпідставними, оскільки позивачем не надано звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем (експертом), який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво (при необхідності про підвищення кваліфікації, інші документи при необхідності (в т.ч. сертифікат оціночної діяльності - суб'єкта господарювання).

Щодо доводів позивача про те, що договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, то відповідно до п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 Цивільного кодексу України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень про те, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, а посилання на порушене кримінальне провадження №0000113, ініційоване 07.03.2014 Генеральною прокуратурою України, є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 35 ГПК України для суду є обов'язковим вирок суду в кримінальному провадженні, і відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім цього, позивач також посилався на статтю 228 ЦК України, як на підставу визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, яка вказує, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Проте, відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК :

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірний договір не підпадає під ознаки публічного договору, тому посилання позивача на ст.228 ЦК України є безпідставними.

Також судом першої інстанції правомірно відхилено клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, оскільки вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги, при цьому вихід суду за межі позовних вимог без обґрунтування такої дії необхідністю захисту прав і законних інтересів сторін, порушує визначений ст. 129 Конституції України принцип диспозитивності.

З огляду на викладене, є вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності договору відступлення права вимоги шляхом визнання за публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" права вимоги за кредитними договорами №08Ф-190 від 06.10.2008, №08Ф-191 від 06.10.2008 та №08Ф-192 від 06.10.2008, що було відступлене за договором відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, є похідними від вимог про визнання недійсним нікчемного договору відступлення права вимоги, у задоволенні яких відмовлено, а тому також не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог та врахувавши вказівки Вищого господарського суду України, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2017 у справі № 911/954/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2017 у справі №911/954/16 - без змін.

2. Матеріали справи №911/954/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді С.А. Пашкіна

Б.О. Ткаченко