ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" червня 2017 р.Справа № 916/940/17
За позовом: Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідачів: 1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради;

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин

Суддя Власова С.Г.

В судових засіданнях приймали участь представники:

від прокурора: Вергін Д.С., згідно посвідчення №005170 від 22.09.2012р.; Радянський О.Ю., згідно посвідчення №005177 від 22.09.2012р.;

від позивача: Осік А.С., згідно довіреності №68/исх-гс від 04.04.2017р.; Чернова Г.А., згідно довіреності №276/исх-гс від 26.12.2016р.;

від відповідача-1: Зубенко В.О., згідно довіреності від 10.05.2017р.;

від відповідача-2: ОСОБА_6 згідно договору про надання адвокатських послуг №178731 від 25.04.2017р.

В засіданні 29.06.2017р. приймали участь представники:

від прокурора: Радянський О.Ю., згідно посвідчення №005177 від 22.09.2012р.;

від позивача: Чернова Г.А., згідно довіреності №276/исх-гс від 26.12.2016р.;

від відповідача-1: Зубенко В.О., згідно довіреності від 10.05.2017р.;

від відповідача-2: ОСОБА_6 згідно договору про надання адвокатських послуг №178731 від 25.04.2017р.

СУТЬ СПОРУ: про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, укладеного 07.05.2015р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1;

- про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої станції Великого Фонтану.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2017р. справу №916/940/17 розподілено до розгляду суддею Власовою С.Г.

Ухвалою суду від 21.04.2017р. порушено провадження у справі №916/940/17, справу призначено до розгляду в засіданні суду.

Клопотання сторін від 11.05.2017р. за вх.№10460/17, від 25.05.2017р. за вх.№11615/17, від 29.06.2017р. за вх.№14257/17 про нездійснення технічної фіксації судового процесу були судом задоволені.

Клопотання представника відповідача-2 за вх.№9661/17 від 25.04.2017р. про ознайомлення з матеріалами справи, судом задоволено.

Клопотання представника відповідача-1 за вх.№10069/17 від 04.05.2017р. про ознайомлення з матеріалами справи, судом задоволено.

Клопотання представника відповідача-2 за вх.№10231/17 від 10.05.2017р. про відкладення розгляду справи, було судом задоволено.

Клопотання представника ОМР за вх.№11607/17 від 25.05.2017р. про залучення до матеріалів справи додаткових документів було судом задоволено.

Клопотання представника відповідача-1 за вх.№11654/17 від 25.05.2017р. про залучення до матеріалів справи додаткових документів було судом задоволено.

Ухвалою суду від 25.05.2017р. за клопотанням відповідача-2 від 25.05.2017р. за вх.№2-2833/17 строк розгляду справи продовжено до 04.07.2017р.

Первинні позовні вимоги прокурора складали: про визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахісної споруди у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої станції Великого Фонтану, укладеного 07.05.2015р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП ОСОБА_1 шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 07.05.2015р. №01/с-15; про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахісну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої станції Великого Фонтану.

11.05.2017р. прокурор подав пояснення за вх.№10452/17 в яких зазначає, що 07.05.2015р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15. Прокурор вважає що, вказаний договір є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договору оренди комунального майна, у зв'язку з чим вважає, що договір оренди комунального майна, укладений сторонами шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15. Сторони погодили, що предметом даного договору є користування ФОП ОСОБА_1 комунальним майном - берегозахісною спорудою. Вказана берегозахисна споруда обліковується на балансі Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі розпорядження Одеської обласної ради № 62/р-96 від 17.09.1996 р. "Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради" та рішення Одеської міської ради № 552 від 13.12.1996 р. "Про прийняття до комунальної власності міста майна Одеського протизсувного управління".

Також, прокурор зазначає, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають установленим ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а приховує договір оренди вказаного об'єкту нерухомості, оскільки передається підприємцю для здійснення підприємницької діяльності та містить істотні умови договору оренди, зокрема: об'єкт оренди (п.п.1.1, 1.2 договору), термін на який укладається договір оренди (п. 6.2 договору), а тому правовідносини, що виникли між сторонами повинні регулюватись Законами України "Про місцеве самоврядування України" та "Про оренду державного та комунального майна". Разом з цим, відповідно до ст. ст. 2, 5, 11, 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" та ст. 25, ч. 5 ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" передача комунального майна у користування може здійснюватись виключно на підставі рішень сесії ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається в користування.

Між тим, прокурор зазначає, що розпорядженням Одеського міського голови від 11.12.1999р. №1310-01р затверджено Порядок проведення конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, яким передбачено обов'язковість конкурсної процедури передачі в оренду комунального майна. Однак, Одеською міською радою рішення про передачу в користування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом №14 та №15 в районі 15-ї ст. Великого Фонтану не приймалось, відповідні повноваження щодо укладання таких договорів Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не делегувались. Тому, порушуючи норми Законів України "Про оренду державного та комунального майна" та "Про місцеве самоврядування в Україні" берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м.Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом №14 та №15 в районі 15-ї ст. Великого Фонтану, що перебуває у комунальній власності м.Одеси, передано у користування ФОП - ОСОБА_1 без прийняття відповідного рішення сесії Одеської міської ради, проведення оцінки майна та проведення конкурсної процедури. Відтак, прокурор вважає, що вказані обставини відповідно до ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, є підставою для визнання вчиненого правочину недійсним та зобов'язати повернути берегозахисну спору до комунальної власності м. Одеси.

29.06.2017р. за вх.№2-3499/17 прокурором подано заяву про зміну предмету позову, згідно якої останній просить визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, укладений 07.05.2015р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1; зобов'язати ФОП ОСОБА_1 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої станції Великого Фонтану, яка прийнята судом до розгляду по суті.

З огляду на приписи ст.22 Господарського процесуального кодексу України суд у судовому засіданні 29.06.2017р. прийняв до розгляду заяву заступника прокурора Одеської області про зміну предмету позову.

Одеська міська рада позовні вимоги заступника прокурора Одеської області підтримує, подала пояснення за вх.№10453/17 від 11.05.2017р., в обґрунтування яких зазначає, що згідно з розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 17.09.1996р. №62/р-96 „Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради", на підставі акту приймання-передачі від 01.01.1997р. та відповідно до рішення Одеського міськвиконкому „Про прийняття до комунальної власності міста майна протизсувного управління" від 13.12.1996р. №552 у комунальну власність Одеської міської ради було передану всю матеріально-технічну базу, у тому числі берегозахисні інженерні споруди. 07.05.2015р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 01/с-15, у якому відсутні істотні умови договору про спільну діяльність, зокрема: відсутнє визначення спільних дій або ведення спільних справ сторін, в той же час наявні взаємні права і обов'язки у розділі 2 договору; відсутня умова участі сторін у результатах спільних дій, а також відсутнє визначення самих результатів спільних дій, на які має бути спрямований договір про спільну діяльність; відсутні умови покриття витрат і збитків учасників у процесі здійснення спільних дій. Натомість, за умовами спірного договору управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради передало ФОП ОСОБА_1 у користування берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом №14 та №15 в районі 15-ї ст.Великого Фонтану. Між тим, п.п.2.3.3, 2.3.4, 2.3.5 договору встановлено обов'язок ФОП ОСОБА_1 за власні кошти здійснити ремонтні роботи у строк, встановлений графіком, який є невід'ємною частиною даного договору; виключно за письмовим погодженням з Управлінням виконати роботи з поточного ремонту, реконструкції та/або капітального ремонту берегозахісної споруди; своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахісної споруди.

Також позивач зауважує, що Одеською міською радою не було прийнято рішення про передачу у користування ФОП ОСОБА_1 спірної берегозахисної споруди, а також конкурс на право укладання оренди даного об'єкту проведено не було, а в управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради відсутні повноваження на укладання договорів оренди комунального майна. Враховуючи зазначене, позивач підтримує позовні вимоги прокуратури Одеської області та вважає, що спірний договір є удаваним та вчинено сторонами для приховання договору оренди комунального майна, яке належить територіальній громади м. Одеси.

27.06.2017р. за вх.№14118/17 позивачем подано до суду заперечення на відзив, в обґрунтування яких позивач зазначив, що згідно з розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 17.09.1996р. №62/р-96 «Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради», на підставі акту приймання-передачі від 01.01.1997р. та відповідно до рішення Одеського міськвиконкому «Про прийняття до комунальної власності міста майна протизсувного управління» від 13.12.1996р. №552 у комунальну власність Одеської міської ради було передано всю матеріально-технічну базу, у тому числі берегозахисні інженерні споруди. У зв'язку з тим, що територіальна громада м. Одеси отримала у комунальну власність майно протизсувного управління у 1996-1997 роках, дані правовідносини регулювалися Цивільним кодексом Української PCP від 18.07.1963р. та Законом України «Про власність» від 07.02.1991p., які не передбачали обов'язкової реєстрації прав на нерухомість, а тому Одеська міська рада зазначає, що чинне на той час законодавство не передбачало якогось особливого механізму щодо набуття права власності на нерухоме майно. Також, позивач вказує, що відповідачами у поданих відзивах у справі та поясненнях у судових засіданнях не заперечувався факт наявності права комунальної власності на зазначені берегозахисні споруди саме у територіальної громади м. Одеси. Таким чином, Одеська міська рада стверджує, що берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею ЗО погонних кв. м., що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 14 та № 15 в районі 15-ої ст. Великого Фонтану, є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Зважаючи на відсутність між позивачем і ФОП ОСОБА_1 договірних відносин, Одеська міська рада зазначала, що заявлена вимога про повернення на користь Одеської міської ради зазначеної берегозахисної споруди спрямована на поновлення прав територіальної громади міста Одеси та, у разі її задоволення, може бути виконана у примусовому порядку.

Відповідач - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради проти позову заперечує, подає відзив за вх.№10458/17 від 11.05.2017р., в обґрунтування якого зазначає, у відповідності до розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 17.09.1996р. №62/р-96 Одеським обласним протизсувним управлінням відповідно до акту приймання-передачі від 01.01.1997р. було передано усю матеріально-технічну базу на баланс управління капітального будівництва міськвиконкому. В результаті розпорядженням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів №62-р від 24.01.1997р. на виконання рішення Одеського міськвиконкому №552 від 13.12.1996р. "Про прийняття до комунальної власності міста майна протизсувного управління", управлінням капітального будівництва міськвиконкому було передано на баланс управління інженерного захисту території міста матеріально-технічну базу Одеського обласного протизсувного управління, у склад якого входили берегозахисні споруди, у тому числі й штучні піщані пляжі міста Одеси. Так, у 2002р. Одеською міською радою було прийнято рішення про реорганізацію управління інженерного захисту території міста в управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, яке стало правонаступником першого.

Крім того, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради вказує, що на думку прокурора спірний договір є удаваним, а саме приховує інший договір - договір оренди. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктом оренди гідротехнічні захисні споруди, до яких відноситься берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки, що є предметом даного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин.

Відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 проти позову заперечує, надав відзив за вх.№11663//17 від 25.05.2017р., в обґрунтування якого зазначає, що Положенням про Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, яке є додатком №17 до рішення Одеської міської ради від 28.02.11р. 84-УІ, а саме пунктів 1.2, 1.2.5, 2.1.1, 2.1.4, 4.2.5, 4.2.6 Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, гербову печатку зі своїм найменуванням, штампи, бланки, рахунки в органах Державного казначейства України; забезпечує розробку та реалізацію оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної структури, насамперед об'єктів інженерного захисту, ефективного використання території міста і морського узбережжя, на які впливають небезпечні інженерно-геологічні процеси; виступає замовником всіх робіт, пов'язаних з інженерними мережами, шляховими роботами, водовідведенням та водопостачанням, енергозабезпеченням, будівництвом чи реконструкцією споруд інженерного захисту на території узбережжя; залучає на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій і підприємств, незалежно від форм власності та суб'єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб, які експлуатують чи використовують берегову зону, для часткової або повної їх участі в конструкції, ремонтно-поновлювальних роботах на об'єктах берегозахисного комплексу узбережжя; Управління діє без Доручення від імені Управління в межах повноважень, визначених цим положенням, представляє його у всіх установах та організаціях; укладає договори відповідно до чинного законодавства України у межах своєї компетенції. З огляду на вимоги вищенаведеного Положення 07.05.2015р. між Управлінням та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, предметом якого є об'єднання зусиль сторін спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. Для реалізації спільного проекту задіється берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15 станції Великого Фонтану, згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору.

Крім того, відповідач посилаючись на ст.ст. 202, 203, 205, 207, 237, 235 ЦК України вважає твердження прокурора та позивача стосовно того, що предмет спірного договору не відповідає положенням ст. 1130 ЦК України, оскільки ФОП ОСОБА_1 передано в оренду комунальну власність - об'єкт нерухомості у вигляді берегозахісної споруди для здійснення підприємницької діяльності, а тому фактично між сторонами укладено договір оренди нерухомого комунального майна - помилковими та безпідставними, які суперечать змісту спірного договору та ґрунтуються на невірному тлумаченні умов договору та неповному з'ясуванню обставин справи.

За умовами п.1.2 спірного договору підпірна стінка, яку прокурор вважає об'єктом оренди, у користування ФОП ОСОБА_1 не передавалася, а задіяна сторонами для реалізації спільної мети. Ані Прокурором, ані позивачем та сторонами спірного договору не надано відповідного акту, за яким підпірна стінка була би передана у користування ФОП ОСОБА_1 Вказана стінка призначена для усунення впливу Чорного моря на берег та утримання його від зсувів на певній ділянці в районі 15 станції Великого Фонтану. Конструктивно підпірна стінка є бетонною плитою, яка встановлена вертикально уздовж берегу і має товщину розміром близько 40 сантиметрів, яка до теперішнього часу використовується Управлінням за її призначенням. За умовами спірного договору та розробленою за погодженням Управління проектною документацією, підпірна стінка, як це зазначено у договорі, задіяна для реалізації спільної мети, а саме уздовж 30 погонних метрів верхньої торцевої сторони цієї стінки задіяно близько 15 см. її товщини, на яких покладені близько 30 металевих балок, що виступають над пляжем та їх кінцівки кріпляться на металевих опорах. Вказані металеві балки накриті та підшиті дошками товщиною 40 мм. Таким чином, в результаті задіювання частини верхньої торцевої сторони підпірної стінки ФОП ОСОБА_1 збудовано за власний рахунок навіс над частиною пляжу, який використовується відвідувачами пляжу, так як у часи спекоти, вказаний навіс створює тіньову зону на пляжі, в який відпочивають відвідувачі пляжу. При цьому підпірна стінка не втрачає свого функціонального призначення. Верхня частина навісу також використовується відвідувачами пляжу і на ній ФОП ОСОБА_1 надає послуги літнього кафе. Таким чином, підпірна стінка, як використовувалася Управлінням за її призначенням для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу, так і використовується за цим же призначенням до теперішнього часу. Вищенаведене свідчить про те, що за спірним договором Управління не надавало ФОП ОСОБА_1 в оренду берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки, ФОП ОСОБА_1 на створеному ним же об'єкті (навісі), який залишається за умовами договору у власності міської ради та на балансі Управління, надаються відвідувачам пляжу послуги літнього кафе.

Крім того, задля виконання р. 2 спірного договору відповідач зазначає, що вкладом ФОП ОСОБА_1 у спільну діяльність є обстеження за власний рахунок технічного стану берегозахісної споруди, замовлення проектної документації з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахісної споруди, здійснення за власний рахунок поточного ремонту.

Між тим, відповідач вказує, що посилання прокурора на те, що в спірному договорі містяться такі істотні умови договору оренди як термін його дії, об'єкт оренди, страхування об'єкту оренди не заслуговують на увагу. У будь-якому договорі сторони визначають термін його дії. Вказаний на думку прокурора у спірному договорі об'єкт оренди - підпірна стінка взагалі не може бути об'єктом оренди комунального майна, оскільки відповідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» гідротехнічні захисні споруди, до яких згідно із додатком В до ДБНВ.2.4-3:2010 відносяться підпірні стіни, не можуть бути об'єктами оренди. Наявність же у спірному договорі умови щодо страхування підпірної стінки не може бути доказам укладання сторонами договору оренди, оскільки чинне законодавство не забороняє страхування об'єктів при укладанні сторонами договорів про спільну діяльність. А тому на думку відповідача, зазначене вище спростовує доводи прокурора про те, що уклавши спірний договір його сторони мали на меті приховати відносини оренди комунального майна, оскільки аналіз умов спірного договору свідчить про укладення відповідачами договору, який за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність і відповідає положенням ст.ст.1130, 1131 ЦК України та загальним засадами цивільного законодавства, передбаченим ст.6 ЦК України, а також свідчить про відсутність в ньому умов, притаманних правовідносинам оренди комунального майна.

Також, відповідач вважає, що зміст позовної заяви та наявні матеріали справи свідчать про те, що прокурор не довів належним чином ані порушення інтересів держави ані порушення інтересів держави в особі Одеської міської ради.

Разом з тим, на думку ФОП ОСОБА_1, прокурор звертаючись із даним позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради та посилаючись на порушення відповідачами прав Одеської міської ради як власника нерухомого майна - берегозахисної споруди (підпірної стінки), не довів належними доказами наявність таких прав у Одеської міської ради, оскільки, наявність таких прав у міськради відповідно із ч.4 ст.334 ЦК України може бути підтверджено тільки фактом державної реєстрації прав на нерухоме майно, так як вказана стаття ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За твердженнями відповідача-2 не доведені прокурором належними доказами і посилання на те, що відповідачі в результаті укладання спірного договору спричинили державі і територіальній громаді економічні збитки, прокурор навіть не визначив їх розмір та не визначено та не доведено прокурором яким чином спірний договір призвів до нераціонального використання підпірної стінки, яка як підпирала так і підпирає берег в районі 15 станції Великого Фонтана. Враховуючи вищенаведене, ФОП ОСОБА_1 вважає, що позов прокурора щодо визнання недійсним спірного договору підлягає залишенню без задоволення.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне:

07.05.2015р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, за умовами якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахісної споруди у належному технічному стані. Для реалізації спільного проекту задіюється берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів кв.м., що розміщена в м. Одесса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої ст. Великого Фонтану та у подальшому іменовані «берегозахисна споруда», згідно схеми, що є невідємною частиною договору (додаток №1) (п.п. 1.1., 1.2. договору від 07.05.2015р.).

Відповідно до п.п. 1.3., 1.4., 1.5., 1.6. договору від 07.05.2015р. підприємець бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди: підпірна стінка загальною площею 30 погонних метрів. Підприємець має право надавати послуги платного сервісу відповідно до правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси. Берегозахисна споруда є власністю територіальної громади м. Одеси, а підприємцю надається право користування нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору. Право власності на берегозахисну споруду у повному обсязі залишається у територіальній громади міста Одеси, умови даного договору не передбачають виникнення у підприємця повного або часткового права власності на берегозахисній споруді, зазначену у пункті 1.2. даного договору.

Згідно з п. 2.3. договору про співробітництво, для досягнення цілей вказаних у.1.1. Договору, підприємець зобов'язаний:

- за власні кошти, силами спеціалізованої організації, провести обстеження технічного стану аварійної берегозахисної споруди та надати відповіді висновки управлінню до 01.07.2015р. (п. 2.3.1); за результатами обстеження берегозахисної споруди та висновків спеціалістів замовити за власний рахунок у відповідній ліцензованій організації проектну документацію з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди і погодити її з Управлінням у встановленому порядку до 01.09.2015р. (п. 2.3.2);

- до 01.07.2015р. за власний рахунок скласти графік виконання робіт та погодити його з Управлінням. Після його погодження до 01.12.2015р. за власні кошти здійснити відповідні ремонтні роботи у строк встановлений даним графіком. Даний графік є невід'ємною частиною данного договору (додаток №1) (п. 2.3.3.).

- в подальшому, виключно за письмовим погодженням з Управліннням своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди, а також у терміни і в обсягах, зазначених Приписами Управління ремонтно-відновлювальні і профілактичні роботи з метою підтримки берегозахисної функції споруди. Ця умова договору не розглядається як дозвіл на здійснення поліпшень берегозахисної споруди (п.2.3.5.).

Згідно п. 2.4.1. договору від 07.05.2015р. підприємець має право користуватися берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщені в м. Одесса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої ст. Великого Фонтану та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затвердженими Одеською міською радою, в тому числі надання послуг літнього кафе протягом строку, на який він укладений.

Пунктом 6.2. договору від 07.05.2015р. сторони погодили, що договір укладений строком на 10 років та є чинним до 01.02.2025р. у разі неприпинення його дії у достроковому порядку, передбаченому пунктом 2.2.3. даного договору.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку господарський суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як свідчать подані сторонами докази мало місце укладення між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 07.05.2015р. №01/с-15, яким сторони погодили між собою всі умови, що необхідні для укладання вказаного договору.

Однак, на думку прокурора та позивача, вказаний договір є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору оренди комунального майна, зважаючи на що прокурор та позивач вважають, що договір оренди комунального майна, укладений сторонами шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст.626, ст. 627, п.1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За положеннями ч.ч.1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Як вбачається із спірного договору - його укладено в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено печатками останніх.

Що стосується правової природи спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин, то з огляду на зміст правовідносин, він є змішаним та за своєю правовою природою відповідає зобов'язальним правовідносинам, що виникають з:

- договорів підряду (виконання робіт з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди);

- договорів про спільну діяльність (об'єднання коштів та майка з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані).

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

А тому, позиція прокурора стосовно визначення правової природи спірного договору лише як договору про спільну діяльність та його невідповідність установленим вимогам ст. 1130 ЦК України є помилковою.

Стововно позиції прокурора щодо визнання спірного договору недійсним слід зазначити наступне.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписи п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (абз. 3 п. 1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" №02-5/111 від 12.03.99).

Отже, з наведених норм випливає, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Зміст договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15 відповідає вимогам ЦК України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що передбачає виконання вимоги щодо дійсності правочину, передбаченої ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Так, як було зазначено вище, прокурор стверджує, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають установленим ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність. Крім того, прокурор стверджує, що договір містить істотні умови договору оренди, однак Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не наділено повноваженнями щодо укладання договорів оренди комунального майна.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009р. за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відтак, спірним договором сторони чітко визначено мету його укладання - спільна діяльність по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані, а тому задля досягнення вказаної мети сторони й уклали договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15. Однак, прокурором та позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності у сторін спірного договору мети встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені спіним правочином, а також настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені договором.

Стосовно твердження прокурора стосовно того, що спірний договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15 містить істотні умови договору оренди: об'єкт оренди, термін дії договору та зобов'язання щодо здійснення страхування об'єкту оренди суд зазначає наступне.

Відповідно із ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Положеннями ч.1 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації; термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, яких нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та порядок його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Однак, спірний договір не містить всіх істотних умов, передбачених для договору оренди комунального майна. Між тим, судом не приймаються до уваги твердження прокурора стосовно того, спірний договір містить такі істотні умови договору оренди як термін його дії, об'єкт оренди, страхування об'єкту оренди, оскільки, по-перше, будь-який договір містить такі умови, як термін дії; по-друге, чинним законодавство не заборонено страхування об'єктів при укладанні сторонами договорів про спільну діяльність; по-третє, берегозахисні споруди взагалі не можуть бути об'єктом оренди комунального майна з огляду на ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якою передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди: водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми). Берегозахисна споруда, зазначена у п. 1.2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, є гідротехнічною спорудою у відповідності до визначень Державних будівельних норм - ДБН В.2.4-3:2010 та ДЕК В. 1.1-24:2009.

Також, прокурорм та позивачем не підтверджено факту передачі в оренду самого об'єкту, оскільки відсутній акт приймання-передачі берегозахисних споруд між відповідачами.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

Твердження прокурора та позивача про те, що Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, уклавши договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15 від 07.05.2015р., мали на меті приховати договір оренди коммунального майна, судом до уваги не приймаються з огляду на те, що проаналізувавши спірний договір судом встановлено, що сторонами укладено саме договір про спільну діяльність, при його укладенні сторонни володіли необхідною цивільною дієздатністю, діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обов'язків, які передбачені договором. Також, судом встановлено, що у договорі про про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15 відсутні умови, притаманні договору оренди комунального майна, а тому спірний договір відповідає положенням статей 1130, 1131 ЦК України, а також загальним засадам цивільного законодавства.

Крім того, прокурором стверджується той факт, що відповідачами в результаті укладання спірного договору спричинено державі та територіальній громаді економічні збитки. Однак, вказані посилання прокурора не доведені належними та допустими доказами, прокурором не визначено й розмір таких збитків.

Між тим, виходячи із позовної заяви, прокурор звернувся із позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради, однак, прокурором не доведено також належними та допустими доказами наявність таких прав у Одеської міської ради, оскільки наявність таких прав у Одеської міської ради згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України має бути підтверджено тільки фактом державної реєстрації прав на нерухоме майно, так як вказана стаття ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, судом встановлено не обґрунтованість, недоведеність заявленої прокурором позовної вимоги щодо невідповідность договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 07.05.2015р. №01/с-15 вимогам чинного законодавства, що є підставою для відмови заступнику прокурора Одеської області у задоволенні заявленої позовної вимоги у повному обсязі

З огляду на те, що суд відмовляє прокурору у задоволенні вимоги про визнання недійсним спірного договору від 07.05.2015р., підлягає відмові позовна вимога прокурора про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахісну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої станції Великого Фонтану.

З огляду на вищевикладені обставини справи, з урахуванням положень чинного законодавства, суд, відмовляє у задоволенні заявлених прокурором позовних вимог повністю.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору та покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст. 85 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 30 червня 2017 р.

Суддя С.Г. Власова