КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2017 р. Справа№ 910/1671/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Агрикової О.В.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Кульчицький О.В. - дов. № 01/07/16-03 від 01.07.2016

від відповідача не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою

відповідальністю «Зоря»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.03.2017 (суддя Чебикіна С.О.)

у справі № 910/1671/17

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою

відповідальністю «Зоря»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Софіївський»

про визнання припиненим зобов'язання, визнання припиненим іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/1671/17 в позові в частині позовних вимог про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013 відмовлено. Провадження в частині позовних вимог про визнання іпотеки припиненою по іпотечному договору №32/1-1-1-28-Іп-37, що посвідчений 30.05.13 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Соболевою В.Л. за реєстровим номером 2731 - припинено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити частково та визнати припиненим зобов'язання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря», які виникли з укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Софіївський», як кредитором, та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Зоря», як боржником кредитного договору № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, встановлена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заборона на здійснення зарахування зустрічних вимог під час тимчасової адміністрації не застосовується до спірних правовідносин, оскільки в силу Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку тимчасову адміністраціє було запроваджено з 23.12.2015, а зарахування відбулося 22.12.2015 тощо.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/1671/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 23.05.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 продовжено строк розгляду справи № 910/1671/17 на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 23.05.2017 оголошено перерву на 20.06.2017 на підставі ст. 77 ГПК України.

В зв'язку з перебуванням судді Жук Г.А. у відпустці, 19.06.2017 системою автоматичного розподілу проведено заміну згаданого судді й згідно протоколу автоматичної зміни складу суду визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Мальченко А.О., Агрикова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 згадану апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судове засідання апеляційної інстанції 20.06.2017 з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутності представника відповідача.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити частково та визнати припиненим зобов'язання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря», які виникли з укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Софіївський», як кредитором, та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Зоря», як боржником кредитного договору № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Софіївський» про визнання припиненим зобов'язання позивача, яке виникло за кредитним договором № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013 між відповідачем, як кредитором, та позивачем, як боржником, а також про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором №32/1-1-1-28-Іп-37 між відповідачем, як іпотекодержателем, та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1), як іпотекодавцем, та посвідченим 30.05.2013 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Соболевою В.Л. за реєстровим номером 2731. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що в силу укладених між позивачем та третіми особами договорів про відступлення права вимоги позивач станом на 22.12.2015 набув право вимоги до відповідача на загальну суму 12 610 688,76 грн., що свідчить про наявність у позивача та відповідача вимог, які є зустрічними, однорідними та грошовими, строк виконання яких настав. 22.12.2016 позивач на підставі ч. 2 ст. 601 ЦК України повідомив відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, тобто повністю виконав зобов'язання перед відповідачем за кредитним договором № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013 шляхом вчинення одностороннього правочину - зарахування зустрічних однорідних вимог.

03.03.2017 позивач подав суду першої інстанції заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором №32/1-1-1-28-Іп-37, укладеним відповідачем, як іпотекодержателем, та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1), як іпотекодавцем, та посвідченим 30.05.2013 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Соболевою В.Л. за реєстровим номером 2731.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 ГПК України про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Господарський суд на підставі ч. 4 ст. 80 ГПК України припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

З огляду на наведене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що провадження в частині позовних вимог про визнання іпотеки припиненою за іпотечним договором №32/1-1-1-28-Іп-37 слід припинити.

Як встановлено матеріалами справи, 17.05.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Софійський» (відповідачем, банком за договором) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Зоря» (позивачем, позичальником за договором) було укладено кредитний договір № 32/1-1-1-28, за умовами якого банк відкриває позичальнику інвестиційний кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії лімітом 12 000 000 00 (надалі - «кредит») на наступні цілі: - фінансування придбання нового обладнання (технологічних ліній), та/або такого що було у користуванні, а також його модернізації та реконструкції; - фінансування витрат, пов'язаних з введенням в експлуатацію нового обладнання; - фінансування придбання нематеріальних активів (патентів, ліцензій авторських прав, дозволів, програмних продуктів), в рамках модернізації (удосконалення, що відповідає сучасним вимогам і виробництва позичальника; - фінансування придбання земельних ділянок; - фінансування будівництва, реконструкції нерухомості (за виключенням об'єктів які підпадають під визначення «проектне фінансування»); - поповнення обігових коштів на розвиток новою напрямку бізнесу: зі сплатою 10% (десять відсотків) річних (надалі - «відсотки»).

Судом також встановлено, що відповідач мав невиконані зобов'язання з повернення коштів за укладеними між ним та третіми особами договорами, зокрема:

- за договором № 020/47/123 строкового банківського вкладу (депозиту) від 27 квітня 2015 (зі змінами та доповненнями), укладеним між відповідачем та громадянкою України ОСОБА_6, в сумі 98 000,00 євро;

- договором банківського рахунку фізичної особи № 31 від 09 січня 2013, укладеним між відповідачем та громадянкою України ОСОБА_6, залишок грошових коштів за яким станом на 22 грудня 2015 року становив 40 592,90 євро;

- договором № 020/47/078 строкового банківського вкладу (депозиту) від 08 вересня 2014 (зі змінами та доповненнями), укладеним між відповідачем та громадянкою України ОСОБА_6, в сумі 1 934 610,00 грн.;

- договорами № 020/47/099 строкового банківського вкладу (депозиту) від 02 жовтня 2014 (зі змінами та доповненнями) та № 020/47/099 строкового банківського вкладу (депозиту) від 02 жовтня 2014 (зі змінами та доповненнями), укладеними між відповідачем та ОСОБА_7, в сумі 207 050,10 доларів США;

- договором № 020/47/239 строкового банківського вкладу (депозиту) від 23 листопада 2015, укладеним між відповідачем та ОСОБА_8, в сумі 45 000,00 доларів США;

- договором № 020/47/249 строкового банківського вкладу (депозиту) від 07 грудня 2015 року (зі змінами та доповненнями), укладеним між відповідачем та ОСОБА_9, в сумі 60 000,00 доларів США.

В свою чергу, між позивачем та третіми особами було укладено ряд договорів про відступлення права вимоги.

Так, 22.12.2015 між громадянкою України ОСОБА_6 та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого з моменту його підписання позивач набув права вимоги до відповідача щодо сплати грошових коштів за укладеними між відповідачем та ОСОБА_6 договорами, а саме:

- за договором № 020/47/123 строкового банківського вкладу (депозиту) від 27.04.2015 (зі змінами та доповненнями) в сумі 98 000,00 євро;

- за договором банківського рахунку фізичної особи № 31 від 09.01.2013, залишок грошових коштів за яким станом на 22.12.2015 становив 40 592,90 євро;

- за договором № 020/47/078 строкового банківського вкладу (депозиту) від 08.12.2014 (зі змінами та доповненнями) в сумі 1 934 610,00 грн.

18.12.2015 між громадянином України ОСОБА_7 та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого з моменту його підписання позивач набув права вимоги до відповідача щодо сплати грошових коштів за укладеним між відповідачем та ОСОБА_7 договором № 020/47/099 строкового банківського вкладу (депозиту) від 02.10.2014 (зі змінами та доповненнями) в сумі 207 050,10 доларів США.

18.12.2015 між громадянкою України ОСОБА_8 та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги від 18 грудня 2015, за умовами якого з моменту його підписання позивач набув права вимоги до відповідача щодо сплати грошових коштів за укладеним між відповідачем та ОСОБА_8 договором № 020/47/239 строкового банківського вкладу (депозиту) від 23.12.2015 в сумі 45 000,00 доларів США.

18.12.2015 між громадянином України ОСОБА_9 та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого з моменту його підписання позивач набув права вимоги до відповідача щодо сплати грошових коштів за укладеним між ПАТ «Банк «Софійський» та громадянином України ОСОБА_9 договором № 020/47/249 строкового банківського вкладу (депозиту) від 07.12.2015 (зі змінами та доповненнями) в сумі 51 250,00 доларів США.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється згідно ст. ст. 513, 514 ЦК України у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як встановлено матеріалами справи, повідомленнями від 18.12.2015 та 22.12.2015 відповідача було проінформовано про укладення згаданих договорів про відступлення права вимоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання на підставі ч. 3 ст. 203 ГК України припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Згідно ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст. 601 ЦК України).

Відповідно до п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про зарахування однорідних зустрічних вимог, коли боржник банку одночасно є кредитором банку, під час процедури ліквідації банку суди повинні виходити із вимог статей 601 - 602 Цивільного кодексу України, ст.ст. 92 - 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та враховувати, що цим Законом встановлено чіткий порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора. При вирішенні питання щодо правомірності зарахування однорідних вимог згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України у випадках, коли зустрічні вимоги виражені в різних валютах, слід виходити з того, що такі вимоги є однорідними. У цьому разі зарахування може проводитись за курсом, визначеним сторонами у договорі, а якщо така домовленість відсутня - за офіційним валютним курсом, встановленим Національним банком України.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна боржника.

За змістом названих правових норм, залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення.

Тобто, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів, тощо); строк виконання щодо таких вимог настав або не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину законодавством не передбачено, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Як встановлено матеріалами справи, згідно постанови Правління Національного банку України від 22.12.2015 № 916 «Про віднесення Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Софійський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 № 235 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Софійський», відповідно до якого з 22.12.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному Акціонерному Товаристві «Банк «Софійський».

Постановою Правління Національного банку України від 22.04.2016 № 284 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Софійський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 25.04.2016 № 563 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Софійський» та делегування повноважень ліквідатора банку, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Софійський» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Софійський» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Куліша Віктора Миколайовича строком на два роки з 25.04.2016 року по 24.08.2016.

За приписами ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку вважається таким, що настав.

Відповідно до ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на 22.12.2016) забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника.

Оскільки відповідач не є власником банківських вкладів та банківських рахунків, право вимоги за якими йому було відступлено фізичними особами, у нього були відсутні кошти на поточних та/або депозитних рахунках на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку, тому вчинений позивачем 22.12.2016 односторонній правочин, яким позивач на підставі ч. 2 ст. 601 ЦК України повідомив відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить вимогам п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім цього, за висновками Верховного Суду України (постанова від 21.12.2016 у справі № 333/4924/15-ц) у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається.

Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, яка визначена ч. 1 ст. 52 цього Закону.

Таким чином, Законом встановлено спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами, відтак за наявності прийнятого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про початок процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що зарахування зустрічних однорідних вимог призведе до позачергового задоволення вимог кредитора порівняно з іншими кредиторами.

Посилання апелянта на те, що встановлена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заборона здійснення зарахування зустрічних вимог під час тимчасової адміністрації не застосовується до спірних правовідносин, адже в силу Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку тимчасову адміністрацію запроваджено з 23.12.2015, тоді як зарахування відбулося 22.12.2015, не заслуговують на увагу, оскільки дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 № 235 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Софійський», де чітко зазначено про запровадження тимчасової адміністрації з 22.12.2015.

З огляду на наведене й необґрунтованість та безпідставність вимог позивача про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором № 32-1-1-1-28 від 17.05.2013, в позові в цій частині слід відмовити.

Доводи позивача (апелянта) з приводу порушення та неправильного застосування судом вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/1671/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/1671/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

О.В. Агрикова