ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2017 р. Справа № 911/1032/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ОСОБА_1 ЛТД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БФ ЗАВОД»

про стягнення 13 946,46 грн.

Суддя Антонова В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 0101/17)

від відповідача: не зявився.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа №911/1032/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ОСОБА_1 ЛТД» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «БФ ЗАВОД» (далі відповідач) про стягнення 13 946,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором (усна домовленість) поставки щодо своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.04.2017 порушено провадження по справі №911/1032/17 та призначено її до розгляду на 18.05.2017.

18.05.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача надійшов супровідний лист б/н від 18.05.2017 (вх. №9970/17) з документами для долучення до матеріалів справи, на виконання вимог ухвали суду від 10.04.2017.

У судове засідання 18.05.2017 представника відповідача, належним чином повідомленого про час, дату та місце судового засідання, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 10.04.2017 не виконав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України, у разі незявлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, розгляд справи підлягає відкладенню.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.05.2017 розгляд справи було відкладено до 08.06.2017.

Представники сторін у судове засідання 08.06.2017 зявились, дали пояснення по суті спору, представник відповідача позовні вимоги визнав частково, визнав основний борг та просив суд здійснити розрахунок нарахування 3% та інфляційних втрат за іншим періодом.

У судовому засіданні 08.06.2017 судом оголошувалась перерва до 12.06.2017.

У судовому засідання 12.06.2017 представник позивача підтримав позов повністю.

Представник відповідача у судове засідання 12.06.2017 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011р. передбачено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ОСОБА_1 ЛТД» було виставлено відповідачу рахунок-фактуру від 14.04.2016 року № СФ-0000025 на суму 12 825,60 грн., відповідно до якого відповідач повинен був оплатити товар.

Позивач, на виконання умов договору, на підставі рахунку-фактури 14.04.2016 року № СФ-0000025 поставив товар, а саме Сігмафаст 20 сірий на суму 12 825,60 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000017 від 14.04.2016року.

20 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 08/02 від20.02.2017 про оплату отриманого товару, з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

24 лютого 2017 року відповідач отримав спірну вимогу, що підтверджується підписом довіреної особи «Дулкай» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Доказів оплати спірної заборгованості відповідач до суду не надав.

Спір виник внаслідок невиконання відповідачем грошових зобов'язань за договором, укладеним у спрощений спосіб.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення вартості суми неоплаченого товару в розмірі 12 825,60 грн., інфляційних втрат 769,53 грн. та 3% річних 351,33 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач заявлених до нього вимог не спростував, правом надання відзиву не скористався, доказів належного виконання зобов'язань щодо оплати поставленого позивачем товару не надав, заперечень щодо отримання такого товару не навів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач у судовому засіданні 12.06.2017 р. заявлені вимоги визнав частково та просив суд здійснити власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає в обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за неоплату товару в розмірі 12 825,60 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 769,53 грн. та 3% річних 351,33 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відповідно до п.1.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» не зазначення в договорі (угоді) умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.04.2011р. у справі № 9/252-10, відповідно до якої підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Таким чином, згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем вірно розраховано період нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, а відтак згідно розрахунку позивача за вказаний ним період розмір інфляційних втрат становить 769,53 грн. та 3% річних 351,33 грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача витрат на адвокатські послуги в сумі 10 000,00 грн. господарський суд зазначає наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплата послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. В контексті цієї норми, судові витрати за участю адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в такому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Стаття 49 Господарського процесуального кодексу України регулює питання розподілу господарських витрат, в тому числі витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розподіл судових витрат, визначених законом, здійснюється судом за результатами судового провадження, спору, у межах якого такі витрати здійснені, а тому не можуть бути предметом окремого судового провадження. Розподіл господарських витрат відбувається при розгляді спору, а не стягується пред'явленням окремого позову. За приписами вказаної статті суми, які підлягають сплаті, зокрема, за послуги адвоката при задоволенні позову покладаються на відповідача.

Пунктом 6.3. Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» встановлено, що можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п.1 ст.1 та ч.1ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у рішенні №6-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного Суду України у справі №1-4/2013. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Наразі, на підтвердження витрат на адвокатські послуги заявником надано до матеріалів справи договір на правове обслуговування юридичної особи № 0111/16 від 01.11.2016 року про надання правової допомоги, укладений між позивачем та Адвокатським бюро «ОСОБА_3 і партнери». Відповідно до додаткової угоди № 4 від 31.03.2017 року сторони домовились визначити період юридичного обслуговування. Термін обслуговування був встановлений з 01.02.2017 року по 31.03.2017 року.

Остаточною ціною за період юридичного обслуговування було встановлено суму 10000,00 грн.

Також, наданий акт б/н від 31.03.2017 року про здачу-приймання наданих юридичних послуг за договором на правове обслуговування юридичної особи від 01.11.2016 року № 0111/16 до додаткової угоди від 31.03.2017 року № 4, який підписаний та скріплений печатками підприємств.

Вказані послуги було оплачено, що підтверджується платіжним дорученням № 304 від 20.03.2017 року.

Заявником також додано копію свідоцтво №4294 від 21.12.2010 р. про право зайняття адвокатською діяльністю на адвоката ОСОБА_3

Також у матеріалах справи наявний Наказ (розпорядження) № 06 від 01.02.2017 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 до адвокатського бюро «ОСОБА_3 і партнери» на умовах повного робочого дня з окладом 3200,00 грн.

За висновками суду, заявлені до стягнення з відповідача витрати на адвокатські послуги підлягають задоволенню частково. При цьому, господарський судом враховано наступне.

Згідно із ч.2 ст.80 Цивільного кодексу України юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджується довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм кожна особа може бути позивачем та відповідачем у суді, а отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ОСОБА_1 ЛТД» послуг адвокатів, пов'язаних з представленням інтересів позивача в суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 01.10.2002р. Верховного Суду України по справі №30/63.

Одночасно, за приписами п.11 Листа №01-8/155 від 13.02.2002р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів та внесення змін і доповнень до деяких інформаційних листів» вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд, з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Вказаної правової позиції дотримується і Верховний суд України у постанові від 03.02.2004р. по справі №36/207.

До того ж, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд також повинен враховувати принцип справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Наразі, за висновками суду, витрати на адвокатські послуги в сумі 10 000,00 грн. є завищеними, оскільки фактично категорія спору, в якій було застосовано такі послуги, не є складною, а ціна позову складає 13 946,46 грн.

Фактично спір у справі виник з договірних відносин, а саме у зв'язку з неналежним виконанням замовником своїх обов'язків з оплати за товар, що у правовому сенсі передбачає встановлення факту виконання робіт, визначення вартості виконаних робіт, суми коштів, які внесено в якості їх оплати, та арифметичне вирахування різниці між ними. До того ж, позов в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат є також лише розрахунковим. Про відсутність ускладнень у вирішенні спорів розглядуваної категорії також свідчить те, що фактично справу було розглянуто протягом трьох судових засідань.

Тобто, у даному випадку обсяг та характер порушень своїх зобов'язань за договором, які було допущено відповідачем, не свідчить про неможливість позивача захистити свої права без відповідної юридичної допомоги, яка, як свідчать матеріали справи, надавалась одразу двома адвокатами.

До того ж, господарським судом прийнято до уваги, що у судових засіданнях інтереси позивача представляв тільки помічник адвоката, а сам адвокат участь при розгляді спору у судових засіданнях не приймав.

За висновками суду, вказані обставини у сукупності є достатньою підставою для зменшення розміру адвокатських витрат, які підлягають стягненню з відповідача до розміру мінімальної заробітної плати встановленого з 01.01.2017 року у розмірі 3200,00 грн.

За таких обставин, з огляду на позицію Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, враховуючи категорію розглядуваного спору та її складність, суд дійшов висновку про невідповідність обсягу наданих послуг розміру заявлених до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на послуги адвоката.

Розрахунок позивача перевірено судом та не перевищує розрахунок суду.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині основного боргу в розмірі 12 825,60 грн., інфляційних втрат 769,53грн., 3% річних 351,33 грн. (триста п'ятдесят одна гривня 33 коп.) грн. в частині стягнення витрат на правове обслуговування юридичної особи згідно договору № 0111/16 від 01.11.2016 року підлягає частковому задоволенню на суму 3200,00 грн.

Судові витрати позивача щодо сплати судового збору в розмірі 1600,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49,75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ОСОБА_1 ЛТД» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БФ ЗАВОД»(; адреса: 08343, Київська обл., Бориспільський район, село Мартусівка, ВУЛИЦЯ БОРИСПІЛЬСЬКА, будинок 27), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ОСОБА_1 ЛТД»(04080, м. Київ, ВУЛИЦЯ МЕЖИГІРСЬКА, будинок 82-А, ідентифікаційний код 40241931) - заборгованість у розмірі 12 825,60 (дванадцять тисяч вісімсот двадцять пять гривень 60 копійок) 769,53 (сімсот шістдесят дев'ять гривень 53 копійок) - інфляційних втрат, 351,33 (триста п'ятдесят одна гривня 33 копійок) - 3%, річних, 3200,00 (три тисячі двісті гривень 00 копійок) - витрати на правове обслуговування та 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) - судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 26.06.2017 року

Суддя В.М. Антонова