КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/2654/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Майданюк А.М. - директор;

Губська А.В. - представник, дов. б/н від 14.03.2017;

від відповідачів: 1. не з'явився;

2. не з'явився;

3. Фролова Н.С. - представник, дов. № 4 від 01.03.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Біофармамед"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017

у справі № 910/2654/17 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Приватного підприємства "Біофармамед"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг"

3. Вінницької торгово-промислової палати

про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/2654/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Приватне підприємство "Біофармамед" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/2654/17 скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити та визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008, укладений 26.12.2014 між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Арма Факторинг" та договір про відступлення права вимоги, укладений 30.12.2014 між ТОВ "Арма Факторинг" та Вінницькою торгово-промисловою палатою; накласти арешт на майно - адмінбудинок, що знаходиться за адресою: Україна, Вінницька область, місто Вінниця, вул. Свердлова, 7а, що складається з приміщень: літ. "А" - 1 поверх - пр. № 1 по № 23, загальною площею 621,9 кв.м; - земельну ділянку площею 0,1290га, кадастровий номер :02:061:0006, місцезнаходження якої: Україна, Вінницька область, м. Вінниця, вул. Коріатовичів Князів, 7а, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 апеляційну скаргу Приватного підприємства "Біофармамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/2654/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 13.06.2017 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

В судовому засіданні 13.06.2017 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з прийняттям нового про задоволення позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник третього відповідача в судовому засіданні 13.06.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що відсутні підстави визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, тому, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.01.2008 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", відповідач 1) як банк та позивач як позивальник уклали генеральний договір про здійснення кредитування №050/35-627 (а.с. 28-32) за умовами якого банк зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро, в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентом за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановлених Національним банком України станом на дату укладення генерального договору, 2 000 000 гривень, на умовах, визначених цим договором та Додаткових угод до нього, а позичальник зобов'язався повертати Кредит у строки та на умовах, визначених Генеральним договором та Додатковими угодами до нього.

В подальшому між відповідачем 1 та позивачем були укладені додаткові угоди до генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 (а.с. 33-37).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 та додатковими угодами до нього, 17.01.2008 між відповідачем 1 як іпотекодержателем та позивачем як іпотекодавцем укладено іпотечний договір №050/1-25, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. за реєстровим №209 (а.с. 38-42), відповідно до умов якого в іпотеку було передано адмінбудинок, що знаходиться за адресою: місто Вінниця, вулиця Свердлова, 7а (сім "а"), що розташований на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, та складається з приміщень: літ. "А" - І поверх - пр..№1: з №1 по №23, загальною площею 621,9 кв.м., належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва №354 про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13 вересня 2007 року (згідно рішення №2128 від 13.09.2007 р.), зареєстрованого БТІ 12 жовтня 2007 року в реєстровій книзі №17 за реєстровим №926; земельну ділянку площею 0,1290 га, кадастровий номер якої :02:061:0006, розташована за адресою: місто Вінниця, вулиця Свердлова, 7а (сім "а"), яка є власністю Іпотекодавця відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №957304, виданого 29 березня 2007 року Вінницькою міською радою, зареєстрованого за №20 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; цільове призначення земельної ділянки - рекреаційне (туристичні, культурно-оздоровчі та спортивні потреби).

26.12.2014 відповідач 3 як комітент та відповідач 2 як комісіонер уклали договір комісії №26-12/14-к на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (а.с. 199-204) , відповідно до умов якого відповідач 2 зобов'язався за дорученням відповідача 3 вчинити від свого імені правочин щодо придбання у відповідача 1 для відповідача 3 прав вимоги за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 та іпотечним договором №050/1-25 від 17.01.2008 разом зі змінами і доповненнями та додатковими угодами до вказаних договорів за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 1 300 000 грн. в строки, визначені у цьому договорі, а саме до 26.12.2014 включно.

26.12.2014 між першим відповідачем, як первісним кредитором, та другим відповідачем, як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 та додатковою угодою № 050/35-628 від 17.01.2008 (далі Договір про відступлення права вимоги 1) (а.с. 128-129), відповідно до умов якого відповідач 1 відступає, а відповідач 2 набуває права вимоги за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 зі всіма додатковими угодами, що укладений між відповідачем 1 та позивачем.

Відповідно до п. 3 Договору про відступлення права вимоги 1, за відступлення права вимоги відповідач 2 сплачує відповідачу 1 грошову суму у розмірі 1 300 000 грн. Зазначена грошова сума сплачується новим кредитором в день підписання цього договору за вказаними в п. 3 реквізитами.

26.12.2014 між першим відповідачем, як первісним іпотекодержателем, та другим відповідачем, як новим іпотекодержателем, укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 (далі Договір про відступлення права вимоги 2) (а.с. 134-135), відповідно до умов якого відповідач 1 відступає, а відповідач 2 набуває права вимоги за іпотечним договором №050/1-25 від 17.01.2008 зі всіма договорами про внесення змін.

Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. за реєстровим №5372.

30.12.2014 відповідач 2 як первісний кредитор та відповідач 3 як новий кредитор уклали договір про відступлення прав вимоги (далі Договір про відступлення права вимоги 3) (а.с. 145-147) в п. 1.1 якого погодили, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає усі належні первісному кредитору права іпотекодержателя за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008, які первісний кредитор набув за Договором про відступлення права вимоги 2.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати недійсними Договір про відступлення права вимоги 2 та Договір про відступлення права вимоги 3, посилаючись на те, що станом на дату укладення першого з цих договорів (26.12.2014 - примітка суду) відповідач 2 як особа, якій було передано вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 не набув прав кредитора за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008, оскільки згідно з п. 4 Договору про відступлення права вимоги 1, права вимоги за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 вважаються відступленими новому кредитору (відповідачу 2) після зарахування отриманих від нового кредитора грошових коштів на розрахунковий рахунок первісного кредитора (відповідача 1), в той час як відповідні грошові кошти в сумі 1 300 000 грн. за відступлення права вимоги були перераховані відповідачем 2 відповідачу 1 двома платіжними дорученнями: № 1 від 26.12.2014 на суму 900 000 грн. та № 4 від 26.12.2014 на суму 400 000 грн., проте за останнім платіжним дорученням кошти були банком проведені лише 29.12.2014, а відтак до 29.12.2014 відповідач 2 не мав права на набуття прав нового іпотекодержателя за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008.

Крім того в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався і на те, що в супереч вимогам ст. 517 ЦК України відповідач 1 як первісний кредитор за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 не передав відповідачу 2 як новому кредитору усі документи, які засвідчують право вимоги. Так, на виконання умов Договору про відступлення права вимоги 1 сторонами був складений відповідний акт приймання-передачі документів, зі змісту якого слідує, що, серед іншого, передано додаткову угоду № 050/35-845 від 08.10.2008 до додаткової угоди № 050/35-628 від 17.01.2008 до генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008, проте такий документ між позивачем та відповідачем 1 не укладався, в той час як між ними була укладена додаткова угода № 050/35-845 від 08.10.2008 до додаткової угоди № 050/35-628 від 17.01.2007 до генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2007 (тобто замість 2007 року зазначено 2008 рік - примітка суду), тобто за вказаним актом передано документ, який не існує, а дійсний документ передано не було, а відтак не передано право вимоги за вищевказаною угодою.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Щодо посилань на те, що відповідач 2 як особа, якій було передано вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 не набув прав кредитора за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008, слід зазначити таке.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату укладення оспорюваних договорів) встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

При цьому, відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою ст. 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Пунктом 17 Договору про відступлення права вимоги 1 сторони погодили, що останній набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Зазначений договір від 26.12.2014 підписаний уповноваженими представниками обох сторін, отже вважається укладеним з 26.12.2014.

Водночас сам лише факт несвоєчасного зарахування банком грошових коштів за платіжним дорученням № 4 від 26.12.2014 не є достатньою підставою для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги 2, та, відповідно, Договору про відступлення права вимоги 3.

Слід зазначити і про те, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Київський апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що за своєю правовою природою іпотека має похідний характер від зобов'язання, яке вона забезпечує та є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а відступлення права вимоги за іпотечним договором здійснюється одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов'язанням (а не після набуття прав вимоги за основним зобов'язанням - примітка суду), проте сторонами не заперечується правомірність передачі прав кредитора за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відступлення права вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 відбулось з дотримання приписів ст. 24 Закону України "Про іпотеку", оскільки Договір про відступлення права вимоги 1 вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, тобто 26.12.2014 та був наявний у нотаріуса на час посвідчення спірного договору.

Щодо посилань позивача на те, що в супереч вимогам ст. 517 ЦК України відповідач 1 як первісний кредитор за генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 не передав відповідачу 1 як новому кредитору усі документи, які засвідчують право вимоги, слід зазначити таке.

На виконання умов Договору про відступлення права вимоги 1 сторонами був складений відповідний акт приймання-передачі документів (а.с. 130), зі змісту якого вбачається, що, серед іншого, було передано додаткову угоду № 050/35-845 від 08.10.2008 до додаткової угоди № 050/35-628 від 17.01.2008 до генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008, проте такий документ між позивачем та відповідачем 1 не укладався, в той час як між ними була укладена додаткова угода № 050/35-845 від 08.10.2008 до додаткової угоди № 050/35-628 від 17.01.2007 до генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2007 (тобто замість 2007року зазначено 2008 рік - примітка суду).

Враховуючи, що генеральний договір про здійснення кредитування №050/35-627 сторонами укладено у 2008 році, а тому укладення у 2007 році будь-яких додаткових угод до нього не є можливим, а зазначення у відповідній додатковій угоді № 050/35-845 від 08.10.2008 до додаткової угоди № 050/35-628 до генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 дати укладення 17.01.2007 свідчить лише про допущення сторонами описки при визначенні дати укладення відповідної додаткової угоди та не може свідчить про не отримання відповідачем 2 як новим кредитору усіх документів, які засвідчують право вимоги за відповідним договором, та, відповідно, не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

В позові позивач також посилається і на те, що при укладенні оспорюваних договорів було порушено право позивача бути обізнаним про відступлення права вимоги.

Щодо вказаних посилань колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, чинне законодавство встановлює, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі, а відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, відповідно, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України як такого, що суперечить ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Вказану правову позицію висловив Верховний суд України в постановах від 15.04.2015 у справі за позовом ТОВ «Спецстройенерго» до ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Альфа Солар» про визнання недійсним договору та від 05.06.2007 у справі за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» до ТОВ «Атомремонт» та ЗАТ «Торговий дім «Союз» про визнання недійсним договору.

Умови укладених між позивачем та відповідачем 1 генерального договору про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 та іпотечного договору №050/1-25 від 17.01.2008 не містять жодних посилань на неможливість передачі права вимоги за ними без згоди позивача.

Водночас слід зазначити про те, що чинне законодавство містить положення, які направлені на охорону майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні без згоди боржника.

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора, на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (ч. 2 ст. 518 ЦК України).

Наведена норма визначає обсяг заперечень боржника проти вимог кредитора, який залежить від того, чи був боржник письмово повідомлений про заміну. Якщо боржник був письмово повідомлений про таку заміну, то обсяг заперечень визначається на момент одержання письмового повідомлення; якщо не був - то цей обсяг визначається моментом пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Отже, у розумінні ст. 518 ЦК України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушення зобов'язання та не може свідчити про те, що заміна сторони не відбулась, в той час як боржник, тобто у спірному випадку позивач, має право висувати проти нового кредитора, тобто відповідача 3, всі заперечення, які він мав проти первісного кредитора, в той час як наявність таких заперечень не свідчить про недійсність договору, яким передано право вимоги.

Слід зазначити і про те, що твердження позивача про неотримання повідомлень про відступлення права вимоги спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а також обставинами, встановленими рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.01.2015 у справі № 902/1675/14.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено обставин, на які він послався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання недійсними укладеного 26.12.2014 між відповідачем 1 як первісним іпотекодержателем та відповідачем 2 як новим іпотекодержателем укладено договору про відступлення прав за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 та укладеного 30.12.2014 між відповідачем 2 як первісний кредитор та відповідачем 3 як новим кредитором договору про відступлення прав вимоги недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову.

Мотиви та доводи, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного підприємства "Біофармамед" задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/2654/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Біофармамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/2654/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/2654/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/2654/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 03.07.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім