РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2017 Справа №910/7816/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

«Європейське бюро реструктуризації»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко»

про стягнення 1 846 044, 72 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Левенцов В.В. -по дов.

від відповідача: Головенко Т.О. - по дов.

від третьої особи: Беніцька В.І. - по дов.

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» про стягнення 1 846 044, 72 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2017р. порушено провадження у справі; розгляд справи призначено на 07.06.2017р.; залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

06.06.2017р. позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

07.06.2017р. відповідач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду спору було задоволено судом.

Ухвалою від 07.06.2017р. розгляд справи було відкладено на 26.06.2017р.

23.06.2017р. представником відповідача через відділ діловодства господарського суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

В судовому засіданні 26.06.2017р. представником позивача було подано додаткові документи по справі.

Представником відповідача було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі.

Представник позивача проти задоволення означеного клопотання надав заперечення. Розглянувши клопотання представника відповідача, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення. При цьому, господарським судом враховано наступне.

За приписами ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження по справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, тобто закінчення строку визначається вказівкою на подію. Крім того, перелік підстав відкладення розгляду справи не є вичерпним, а зупинити провадження у справі господарський суд може лише з підстав, установлених законом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

В обгрунтування поданого клопотання, відповідач посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» про визнання недійсним договору №Ф030417 від 03.04.2017р., на який позивач посилався в якості підстави для виникнення права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін».

Доказів порушення провадження за означеним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» матеріали справи не містять.

За висновками суду, обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, можуть бути встановлені судом в межах розгляду цієї справи на підставі оцінки доказів, представлених сторонами.

До того ж, задоволення клопотання відповідача могло призвести до затягування строків розгляду справи, а отже, порушення вимог Господарського процесуального кодексу України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Одночасно, господарський суд зауважує, що у разі порушення провадження у справі та задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» про визнання недійсним договору №Ф030417 від 03.04.2017р. учасники судового процесу не позбавлені права та можливості звернутись до суду з заявою про перегляд рішення по справі №910/7816/17 за нововиявленими обставинами.

Отже, з огляду на наведене у сукупності, клопотання відповідача про зупинення провадження по справі було залишено судом без задоволення.

У судовому засіданні 26.06.2017р. представником позивача позовні вимоги було підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Третя особа у судове засідання 26.06.2017р. не з'явилась, проте, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду спору.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.06.2017р. було оголошено перерву до 03.07.2017р.

30.06.2017р. представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

03.06.2017р. від представника третьої особи надійшли пояснення по суті справи та клопотання про долучення документів.

В судовому засіданні 03.07.2017р. представником третьої особи було надано для огляду суду оригінал листа №4754/10/10-13 від 03.07.2017р. Державної фіскальної служби України.

Представником позивача було подано документи по справі.

У судовому засіданні 03.07.2017р. судом було оглянуто та надано на ознайомлення представнику відповідача оригінали товарно-транспортних накладних, долучених до матеріалів справи.

Представником позивача під час розгляду спору у судовому засіданні 03.07.2017р. позовні вимоги було підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представником третьої особи було надано усні пояснення по суті спору.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 03.07.2017р.

В судовому засіданні 03.07.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 18.11.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» (покупець) було укладено договір поставки товару №151, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується передавати у власність покупця лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби), та інше, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Згідно п.1.3 договору №151 від 18.11.2014р. загальна сума договору визначається фактичною сумарною вартістю товару, що був поставлений згідно цього договору за весь строк його дії.

Даний договір набирає сили з моменту його підписання та діє до 31.12.2014р. Якщо протягом 10 днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не виявила бажання його розірвати, то він вважається пролонгованим на наступний та кожний наступний рік (п.8.1 договору №151 від 18.11.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №151 від 18.11.2014р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у відповідача та третьої особи взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

За умовами п.1.2 договору №151 від 18.11.2014р. загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюється сторонами у видаткових накладних. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару є товар, наведений в одній видатковій накладній.

Пунктом 2.1 укладеного між відповідачем та третьою особою договору визначено, що поставка товару здійснюється шляхом доставки продукції за адресою, вказаною покупцем, або на умовах самовивозу.

Отримання товару здійснюється уповноваженою на те особою покупця. Повноваження особи підтверджуються довіреністю (п.2.4 договору №151 від 18.11.2014р.).

Наразі, за твердженнями позивача та третьої особи, на виконання умов договору №151 від 18.11.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» прийнято у період з 13.02.2017р. по 24.03.2017р. товар, а саме лікарські засоби, вироби медичного призначення на загальну суму 1 853 403, 73 грн., на підтвердження чого до матеріалів представлено відповідні товарно-транспортні накладні.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено, що надані суду накладні не є належними доказами поставки третьою особою товару Товариству з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін», оскільки до останніх не додано довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які б підтверджували повноваження осіб, що з боку покупця підписали вказані документи. Протягом розгляду спору представником відповідача обставини стосовно отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» товару у період з 13.02.2017р. по 24.03.2017р. на суму 1 853 403, 73 грн. заперечувались.

Наразі, суд зазначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

У відповідності до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наразі, судом враховано, що дійсно представлені до матеріалів справи товарно-транспортні накладні дійсно не містять даних щодо ідентифікації (посади) особи, якою з боку покупця було прийнято товар.

Проте, у даному випадку наведені обставини не спростовують тверджень позивача та третьої особи стосовно поставки Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» відповідачу у період з 13.02.2017р. по 24.03.2017р. товару, на загальну суму 1 853 403, 73 грн.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п.201.10. ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

За приписами ст.14.1.181 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що 30.06.2017р. третя особа звернулась до Києво-Святошинської ОДПІ у ГУ ДФС у Київській області з запитом №127 від 29.06.2017р. про надання інформації стосовно відображення у податкових зобов'язаннях та у податковому кредиті заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» за період з 13.02.2017р. по 24.03.2017р. на суму 1846044,72 грн. У вказаному листі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» також просило надати відомості стосовно щодо розбіжностей між задекларованим Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» податковим зобов'язанням та податковим кредитом контрагента.

Як свідчать матеріали справи, у відповідь на запит третьої особи Києво-Святошинським ОДПІ у ГУ ДФС у Київській області надано відповідь №4754/10/10-13 від 03.07.2017р., в якій вказано, що розбіжності, зокрема, по контрагенту Товариству з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» не встановлені. Зокрема, у додатку до вказаного листа також наведено, що відповідачем задекларовано отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» товару на суму 1 662 576, 48 грн. (у лютому 2017р.) без урахування податку на додану вартість та на суму 1454990, 04 грн. (у березні 2017р.) без урахування податку на додану вартість.

За таких обставин, враховуючи всі представлені до матеріалів справи докази у сукупності, виходячи з того, що відповідачем за наслідками прийняття товару від третьої особи було сформовано податковий кредит, чим фактично підтверджено факт здійснення господарських операцій та відображення останніх у податковому обліку, суд дійшов висновку, що заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» щодо неотримання від третьої особи товару за період з 13.02.2017р. по 24.03.2017р. на суму 1846044,72 грн. є юридично неспроможними та такими, що спростовуються представленими до матеріалів справи документами. Одночасно, з наведених підстав суд також вважає такими, що не нівелюють обставин належного виконання постачальником своїх обов'язків за договором №151 від 18.11.2014р., твердження відповідача щодо відсутності довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей у осіб, якими від імені покупця було отримано товар.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За умовами п.4.2. договору №151 від 18.11.2014р. розрахунки за товар здійснюються у в безготівковій, або готівковій формі відповідно до законодавства.

Пунктом 4.1. вказаного правочину визначено, що покупець здійснює оплату за отриманий товар протягом 45 календарних днів з моменту його отримання.

Отже, виходячи з умом договору №151 від 18.11.2014р. та вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що строк виконання покупцем свого обов'язку з оплати отриманого у період з 13.02.2017р. по 24.03.2017р. товару на загальну суму 1 853 403, 73 грн., настав.

Проте, за твердженнями третьої особи, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» належним чином та в повному обсязі свої грошові обов'язки за договором №151 від 18.11.2014р. виконано не було, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» в сумі 1 846 044, 72 грн.

Обгрунтовучи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» на суму 1 846 044, 72 грн. виникло у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» на підставі договору №Ф030417 від 03.04.2017р. надання послуги факторингу.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем наголошено на безпідставності тверджень заявника щодо виникнення права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» на заявлену до стягнення суму. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на тому, що боржником не надавалось згоди на заміну кредитора у зобов'язанні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а заперечення відповідача - юридично неспроможними, виходячи з наступних підстав.

Як вказувалось судом, за змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч.1 ст.1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною 3 ст.1079 Цивільного кодексу України встановлено, що фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів.

За своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов'язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов'язок іншої сторони. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом глави 73 Цивільного кодексу України. Отже, фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

Як свідчать матеріали справи, 03.07.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (клієнт) було укладено договір №Ф030417 про надання послуги факторингу, відповідно до п.1.1 якого фактор зобов'язується передати грошові кошти в сумі 1 846 044, 72 грн. у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право вимоги за договором поставки №151 від 18.11.2014р. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» в розмірі 1 846 044, 72 грн.

За умовами п.2.1 договору №Ф030417 від 03.04.2017р. винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної у п.1.1 договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.07.2017р. шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти в сумі 1753742, 48 грн.

Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі наявності). Строк цього договору складає 1 рік на починає свій перебіг з моменту, визначеного у п.6.1 договору, та закінчується 03.04.2018р. (п.п.6.1, 6.2 договору №Ф030417 від 03.04.2017р.).

У додатку №1 до договору контрагентами (позивачем та третьою особою) було погоджено перелік вимог, які передаються фактору за договором.

У додатку №2 до договору №Ф030417 від 03.04.2017р. сторонами визначено, що вимоги передаються у строк в три робочі дні з дати підписання договору.

Наразі, судом прийнято до уваги, що станом на момент укладання договору №Ф030417 від 03.04.2017р. позивач мав свідоцтво ФК №568 від 07.05.2015р. про реєстрацію як фінансової установи, що вказує на наявність у останнього права на надання послуг факторингу згідно приписів ст.1079 Цивільного кодексу України.

Отже, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №Ф030417 від 03.04.2017р. в якості належної підстави у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача права вимоги до відповідача в розмірі 1 846 044, 72 грн.

При цьому, у даному випадку заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» стосовно відсутності доказів передання третьою особою права вимоги до відповідача з огляду на відсутність підписаного між фактором та клієнтом акту приймання-передачі, не нівелюють висновків суду щодо виникнення у заявника права вимоги до відповідача, оскільки умовами договору №Ф030417 від 03.04.2017р. перехід права вимоги до боржника ніяким чином не пов'язаний зі складанням певного документу, як то акту приймання-передачі.

Одночасно, посилання відповідача на те, що укладанням договору №Ф030417 від 03.04.2017р. фактично було змінено сторону договору поставки №151 від 18.11.2014р. всупереч порядку внесення змін до договорів, визначених чинним законодавством та укладеного між відповідачем та третьою особою договором, судом до уваги не приймаються, оскільки, правова природа договору факторингу полягає в тому, що фактор передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника.

Тобто, укладання договору факторингу ніяким чином не має наслідком заміни сторони у договорі поставки, а лише надає фактору права вимагати у боржника його виконання у розмірі, переданому клієнтом.

Наразі, посилання відповідача у відзиві на те, що останнім, як боржником за договором №151 від 18.11.2014р., не надавалось погодження на заміну кредитора у зобов'язанні, суд до уваги не приймає, оскільки умовами укладеного між відповідачем та третьою особою договору поставки обмежень кредитора щодо передачі права вимоги не передбачено.

Одночасно, суд звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» на те, що за приписами ст.1188 Цивільного кодексу України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Тобто, у даному випадку норма ст.1188 Цивільного кодексу України є спеціальною по відношенню до ст.512 вказаного нормативно-правового акту.

У даному випадку посилання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» на практику Верховного Суду України з питань заміни кредитора у зобов'язанні, суд при розгляді даного спору не приймає, оскільки наведені судові рішення прийнято у спорах, що склались з відмінних, ніж у справі №910/7816/17, правовідносин.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що висловлені відповідачем заперечення, не спростовують висновків суду стосовно виникнення у позивача на підставі договору №Ф030417 від 03.04.2017р. права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» згідно договору поставки товару №151 від 18.11.2014р. на суму 1 846 044, 72 грн.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, за висновками суду позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» про стягнення 1 846 044, 72 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека низьких цін» (03142, м.Київ, вул.Семашка, будинок 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (04119, м.Київ, вул.Якіра, будинок 10 А, офіс 12, ) заборгованість в сумі 1 846 044, 72 грн. та судовий збір в сумі 27 690, 67 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.07.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.