ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2017 р.Справа № 922/3875/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Керівника ОСОБА_2 місцевої прокуратури № 1 Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі ОСОБА_2 обласна державна адміністрація м. Харків, 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_2 державний університет харчування та торгівлі, м. Харків,
до 1. ОСОБА_2 міська рада, м. Харків, 2. Обслуговуючого кооперативу "ЖБК КІМ", м. Харків
про а за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору до про скасування рішення та визнання права власності Обслуговуючого кооперативу "ЖБК КІМ", м. Харків, ОСОБА_2 міської ради визнання права користування частиною земельної ділянки
за участю представників сторін:

Прокурора - Горгуль Н.В. за посв. № 036152 від 29.10.2015р.;

Представника ОСОБА_2 обласної державної адміністрації - ОСОБА_3, дов. № 01-53/8825 від 17.11.16р.;

Представників ОСОБА_2 державного університету харчування та торгівлі - ОСОБА_4 за довіреністю №7 від 01.12.2016р.; ОСОБА_5 за довіреністю № 6 від 01.12.2016р.;

Представника ОСОБА_2 міської ради - ОСОБА_1, за довіреністю № 08-11/92/2-17 від 10.01.2017р.;

Представника Обслуговуючого кооперативу "ЖБК КІМ" - ОСОБА_6 за довіреністю № б/н від 01.07.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Керівник ОСОБА_2 місцевої прокуратури № 1 Харківської області в інтересах держави в особі ОСОБА_2 обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності, скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_2 міська рада всупереч вимогам Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-VI, Земельного кодексу України, прийняла рішення №184/16 від 20.04.2016 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів", чим позбавила ОСОБА_2 державний університет харчування та торгівлі права постійного користування та оренди на земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.11.2016р. позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №922/3875/16, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 державний університет харчування та торгівлі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.12.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Обслуговуючий кооператив "ЖБК КІМ".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2016р. прийнято до спільного розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Обслуговуючого кооперативу "ЖБК КІМ" до ОСОБА_2 міської ради про визнання права користування частиною земельної ділянки, в якій заявник просить суд визнати таким, що належить Обслуговуючому кооперативу «ЖБК КІМ» право користування частиною земельної ділянки кадастровий номер 631013630:12:003:0054 по вул. Клочківській 333 у м. Харкові, розмір та межі якої мають бути визначені на підставі рішення 5 сесії 7 скликання ОСОБА_2 міської ради від 20.04.2016 року № 184/16, шляхом розробки технічної документації щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер :12:003:0054).

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2017р., у зв'язку із відставкою судді Доленчука Д.О., справу призначено для розгляду судді Аюповій Р.М.

Ухвалою господарського суду від 25.04.2017р. продовжити строк розгляду справи до 18.05.2017р.

Ухвалою господарського суду від 11.05.2017р. залучено другим відповідачем за первісним позовом - Обслуговуючий кооператив "ЖБК КІМ", м. Харків. Розгляд справи відкладено на 15.06.2017р. о 12:00 год.

У судовому засіданні 15.06.2017р. прокурор первісний позов підтримав. Проти задоволення позову третьої особи, з самостійними вимогами заперечував. Через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. № 17954) та додаткові письмові пояснення (вх. № 19721), які судом долучаються до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 15.06.2017р. первісний позов підтримав. Проти задоволення позову третьої особи, з самостійними вимогами заперечував.

Представник 1-го відповідача за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, з самостійними вимогами, у судовому засіданні проти позову заперечував.

Представник Обслуговуючого кооперативу "ЖБК КІМ" (2-го відповідача за позовом прокурора та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) проти первісного позову заперечував. Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, підтримав.

Представники ОСОБА_2 державного університету харчування та торгівлі позов прокурора підтримали, проти позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, заперечували. Через канцелярію суду надав додаткові письмові докази по справі (вх. № 19724), які судом досліджуються та долучаються до матеріалів справи.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним позовом та позовом третьої особи, з самостійними вимогами, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення учасників судового процесу, судом встановлено наступне.

18.04.2016р. державним реєстратором ОСОБА_7 зареєстровано право власності ОСОБА_2 міської ради на земельну ділянку площею 6,8505 га (кадастровий номер :12:003:0054).

20.04.2016 р. ОСОБА_2 міською радою було прийнято рішення №184/16 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів», зокрема щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер :12:003:0054) для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель по вул. Клочківській 333.

Розглядаючи вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності на земельну ділянку розташовану за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054 за Державою Україна в особі ОСОБА_2 обласної державної адміністрації суд виходить з наступного.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного ОСОБА_3 України від 14 червня 2016 року (справа № 21-41а16) у справі за позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, держреєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві Сипчу Крістіни Миколаївни, ДРСУ, Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", ТОВ "Сол-Істейт", про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, зазначено, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, внаслідок чого колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного ОСОБА_3 України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з цивільно-правових відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного ОСОБА_3 України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного ОСОБА_3 України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч. 1 ст. 111-28 ГПК України).

З огляду на зазначене, розглядуваний спір ОСОБА_2 обласної державної адміністрації та ОСОБА_2 міської ради щодо законності рішення державного реєстратора повязаний із виникненням та здійсненням права власності на відповідну земельну ділянку і має бути розглянутий за правилами господарського судочинства.

Надавши системну оцінку позовним вимогам прокурора щодо вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_2 міської ради, суд зазначає, що вони є фактично похідними від вирішення питання про право власності на спірну земельну ділянку.

Надаючи ж правову кваліфікацію відносинам щодо власності на земельну ділянку площею 6,8505 га по вул. Клочківській 333, кадастровий номер :12:003:0054, суд зазначає наступне.

Статтею 84 ЗК України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, ОСОБА_8 міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до приписів пунктів 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 1 січня 2013 року, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

- на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

- які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

- на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності;

- які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

- які належать до земель оборони;

б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_8 України;

в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу.

За змістом абз. 2 підпункту «а» пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 р. №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відповідні земельні ділянки в межах населених пунктів залишаються у державній власності виключно тоді, коли на них розташовані тільки такі будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, які у свою чергу належать на праві власності Державі Україна. Якщо ж на одній земельній ділянці розташовані обєкти нерухомого майна різних форм власності, то така земельна ділянка належить до земель комунальної власності відповідних територіальних громад на підставі підпункту «б» пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Вирішення зазначеного питання іншим чином (наприклад, віднесення до земель державної власності земельних ділянок в межах населених пунктів, на яких розташовані обєкти нерухомості як державної, так і інших форм власності) суперечитиме праву приватної особи на отримання у власність або у користування земельної ділянки, на якій розташовані належній їй на праві власності будівлі чи споруди, а у випадку, якщо такі інші (крім державних) обєкти нерухомості є комунальною власністю створюватиме неподолану колізію між приписами абз. 2 підпункту «а» пункту 3 та абз. 2 підпункту «а» пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 р. №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Разом з тим, судом встановлено, що на земельній ділянці розташованій за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, розташовані крім обєктів нерухомого майна, що належать на праві власності Державі Україна та передані у користування ОСОБА_2 державному університету харчування та торгівлі, розташовані також обєкти нерухомого майна, що належать на праві приватної власності Обслуговуючому кооперативу «ЖБК КІМ», а саме: нежитлові будівлі літ. «А-1» (227,6 кв.м.), «Б-1» (34,3 кв.м.), «В-1» (18,7 кв.м.), «Г-1» (50,2 кв.м.), «Д-2» (1297,2 кв.м.). Право власності на вказані будівлі набуте Обслуговуючим кооперативом «ЖБК КІМ» за договорами пожертви від 29.08.2014 р., посвідченими приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_9 за р.н. 1951 та 1954, і належним чином зареєстроване, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.08.2014 р. за №№ 26165479 та 26166973. Зазначене завідомо виключає можливість віднесення відповідної земельної ділянки до земель державної власності.

Суд оцінює критично та відхиляє посилання прокурора та позивача в обгрунтування позовних вимог на те, що право власності на нежитлові будівлі літ. «А-1» (227,6 кв.м.), «Б-1» (34,3 кв.м.), «В-1» (18,7 кв.м.), «Г-1» (50,2 кв.м.), «Д-2» (1297,2 кв.м.) виникло первісно в особи, яка передувала у праві власності відповідачу за первісним позовом, на підставі ніби-то незаконного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2008 р. у справі № 2-8628/08р.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2008 р. у справі № 2-8628/08 р. право власності на нежитлові будівлі літ. «А-1» (227,6 кв.м.), «Б-1» (34,3 кв.м.), «В-1» (18,7 кв.м.), «Г-1» (50,2 кв.м.), «Д-2» (1297,2 кв.м.), розташовані на спірній земельній ділянці, визнано на гр. ОСОБА_10. У свою чергу, Обслуговуючий кооператив «ЖБК КІМ» придбав відповідні будівлі на підставі вищевказаних договорів пожертви від 29.08.2014 р. від гр. ОСОБА_11, право власності якого на цю нерухомість було належним чином зареєстроване відповідно до закону. Таким чином, Обслуговуючий кооператив «ЖБК КІМ» не був стороною у справі № 2-8628/08 р., а придбав відповідне нерухоме майно в особи, яка у свою чергу набула його від іншої особи за договором. Таким чином, сама по собі чинність чи нечинність рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2008 р. у справі № 2-8628/08 р. не має значення для вирішення питання про право власності Обслуговуючого кооперативу «ЖБК КІМ» на нежитлові будівлі літ. «А-1» (227,6 кв.м.), «Б-1» (34,3 кв.м.), «В-1» (18,7 кв.м.), «Г-1» (50,2 кв.м.), «Д-2» (1297,2 кв.м.), розташовані на спірній земельній ділянці, адже придбаваючи зазначене нерухоме майно Обслуговуючий кооператив «ЖБК КІМ» правомірно та добросовісно спирався на дані записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, які за змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однозначно свідчать про офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

Суд також зазначає, що відповідно до чч. 4-6 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Також суд бере до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, суд зазначає, що спроби позбавити особу права власності на нерухоме майно через порушення, які потенційно можуть бути наявними під час первісного оформлення права власності на таке нерухоме майно, після спливу значного часу (понад 9 років) після виникнення законної підстави для набуття права власності на нього, а також після того, як зазначене майно декілька разів змінило власника, очевидно не відповідає вимозі дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Суд зауважує про, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Водночас, у матеріалах справи відсутні докази того, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2008р. у справі № 2-8628/08 р., про незаконність якого стверджує прокурор, є скасованим. Навпаки, у матеріалах справи міститься копія ухвали Апеляційного суду Харківської області від 31.05.2017 р., якою апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 державного університету харчування та торгівлі на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 жовтня 2008 року по цивільній справі № 2-8628/08 р. за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності закрито.

Суд також оцінює критично та відхиляє посилання прокурора на те, що фактично нежитлових будівель «А-1» (227,6 кв.м.), «Б-1» (34,3 кв.м.), «В-1» (18,7 кв.м.), «Г-1» (50,2 кв.м.), «Д-2» (1297,2 кв.м.) на спірній земельній ділянці не існує внаслідок їх руйнування. Суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Водночас, згідно приписів пункту 1 частини 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно ж до приписів ч. 2 ст. 349 Цивільного кодексу України у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Таким чином, руйнування нерухомого майна саме по собі не є достатньою підставою вважати, що право власності на таке майно припинилось внаслідок його знищення. Крім того, суд зауважує, що прокурором та позивачем не доведено, що нежитлові будівлі «А-1» (227,6 кв.м.), «Б-1» (34,3 кв.м.), «В-1» (18,7 кв.м.), «Г-1» (50,2 кв.м.), «Д-2» (1297,2 кв.м.), розташовані на спірній земельній ділянці, саме повністю зруйновано з повним знищенням усіх конструкцій до фундаменту включно, а не просто пошкоджено (хоча б й істотно).

Зважаючи на викладене, судом відхиляються доводи прокурора, що відповідно до Закону України від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» земельна ділянка розташована за адресою: м.Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, належить до обєктів права державної власності, з причин розташування на ній обєктів нерухомого майна державної власності. Через це у позові в частині визнання права власності за Державою Україна в особі ОСОБА_2 обласної державної адміністрації на земельну ділянку розташовану за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, слід відмовити, оскільки спірна земельна ділянка належить на праві власності Територіальній громаді міста Харкова.

В розрізі зазначених висновків, суд також оцінює критично й інші доводи прокурора на підтримку заявлених позовних вимог.

Вбачається з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією 18.07.2016 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,3934 га по вул. Клочківській 333, кадастровий номер :12:003:0055, на якій не розташовано жодних інших, крім належних Державні Україна, обєктів нерухомості. Право ж власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, зареєстроване за ОСОБА_2 міською радою (рішення 29306296 від 18.04.2016 року).

З огляду на положення частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» для реєстрації права власності держави на земельну ділянку із заявою (відповідним рішенням про передачу земельної ділянки) має звернутись уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин або його територіальний орган, а саме орган Держземагентства, для правильного внесення відомостей щодо органу державної влади, який здійснює управління майном.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що на виконання вимог Закону України від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відповідними уповноваженими органами було вчинено дії для оформлення права власності на земельні ділянки як комунальної так і державної власності. При цьому, жодних спорів між органом місцевого самоврядування та органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, на момент розмежування відповідних земельних ділянок та державної реєстрації права власності на них, не виникало, що свідчить про відсутність будь-яких порушень прав територіальної громади та держави на момент розподілу відповідних земельних ділянок по вул. Клочківській, 333.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У преамбулі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Частина друга статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає прямий обов'язок державного реєстратора під час розгляду заяви про реєстрацію встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов'язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, на підставі підпункту «б» пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» належить на праві власності Територіальні громаді міста Харкова. Таким чином, суд доходить висновку, що під час здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 міської ради на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, державним реєстратором при винесенні рішення 29306296 від 18.04.2016 року про реєстрацію прав та їх обтяжень не було допущено жодних порушень від 06.09.2012 р. № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та інших норм чинного законодавства України.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на зазначене, позовні вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та визнання права власності держави Україна в особі ОСОБА_2 обласної державної адміністрації на земельну ділянку розташовану за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, суд також відмовляє в задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування п. 3 Додатку 1 до рішення 5 сесії ОСОБА_2 міської ради 7 скликання «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів» від 20.04.2016 р. № 184/16. Адже прийнявши це рішення ОСОБА_2 міська рада правомірно здійснила повноваження власника земельної ділянки щодо розпорядження нею у певний спосіб.

Щодо вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Обслуговуючого кооперативу «ЖБК КІМ» суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до приписів статті 120 ЗК України (у редакції, що діяла на час виникнення права власності на придбане Обслуговуючим кооперативом «ЖБК КІМ» нерухоме майно (нежитлові будівлі літ «А-1», «Б-1», «В-1», «Г-1», «Д-2») при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди (ч. 1).

Аналогічні за змістом правові норми містяться і у статті 377 ЦК України у тій же редакції, згідно якої право на земельну ділянку при придбанні житлового будинку, будівлі або споруди, що розміщені на ній, переходить до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування (ч. 1).

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (ч. 2).

Водночас, суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 р. у справі № 705/6917/14-ц аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Крім того, як зазначив Верховний Суд України у постанові від 12.04.2017 р. у справі № 922/207/15, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею. Таким чином, за змістом ст. 120 Земельного кодексу України в ОК «ЖБК КІМ» одночасно з виникненням права власності на нежитлові будівлі літ «А-1», «Б-1», «В-1», «Г-1», «Д-2», розташовані на спірній земельній ділянці, виник і обовязок здійснити оформлення та реєстрацію права на частину відповідної земельної ділянки, і право користування такою частиною земельної ділянки.

Водночас, суд зазначає, ст.ст. 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.9 ЗК України до повноважень ОСОБА_2 міської ради віднесено розпорядження землями територіальної громади міста Харкова та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Положеннями статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

З огляду на викладені норми вбачається, що реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі земельних відносин ОСОБА_2 міська рада зобовязана діяти виключно в інтересах її територіальної громади, не порушуючи при цьому баланс інтересів держави, територіальної громади та окремих громадян.

Отже, волевиявлення органу місцевого самоврядування - ОСОБА_2 міської ради щодо розпорядження земельними ділянками, що належать до її компетенції , представлене у формі відповідного рішення.

Натомість, суд не змозі постановити рішення що належить до компетенції ОСОБА_2 міської ради.

Разом з тим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 84 ГПК України резолютивна частина судового рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. При цьому цей висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 20 ГК України, кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав та законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються в тому числі шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Своїми діями прокурор та ОСОБА_2 обласна державна однозначно підтверджують невизнання права Обслуговуючого кооперативу «ЖБК КІМ» на користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені нежитлові будівлі літ «А-1», «Б-1», «В-1», «Г-1», «Д-2», та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування та розташована за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054.

Суд відхиляє доводи прокурора, позивача та третіх осіб про те, що вказані нежитлові будівлі розташовані за межами земельної ділянки розташованої за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 333, площею 6,8505 га, кадастровий номер :12:003:0054 як необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи, зокрема листом Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану № 269/0/22-19 від 02.03.2017 року та Додатком 1 до рішення 5 сесії ОСОБА_2 міської ради 7 скликання від 20.04.2016 року № 184/16.

Разом з тим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 84 ГПК України резолютивна частина судового рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. При цьому цей висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначене, позовні вимоги ОК «ЖБК КІМ» підлягають задоволенню частково: у частині визнання права користування частиною спірної земельної ділянки позовні вимоги слід задовольнити, а у частині привязки визначення розміру та меж на майбутнє на підставі рішення 5 сесії 7 скликання ОСОБА_2 міської ради від 20.04.2016 р. № 184/16 шляхом розробки технічної документації щодо поділу земельної ділянки слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Враховуючи відмову в задоволенні первісного позову, судові витрати за первісним позовом залишаються за прокуратурою. Враховуючи часткове задоволення позову третьої особи, з самостійними вимогами, судові витрати за даним позовом покладаються на сторони, пропорційно задоволеним позовним вимогам. Натомість, враховуючи, що третя особа, з самостійними вимогами, не наполягає на стягнення з відповідача судових витрат, судові витрати за позовом третьої особи, з самостійними вимогами, залишаються за заявником.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 26, 27, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 69, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову керівника ОСОБА_2 місцевої прокуратури № 1 Харківської області в інтересах держави, в особі ОСОБА_2 обласної державної адміністрації - відмовити повністю.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Обслуговуючого кооперативу «ЖБК КІМ» - відмовити частково.

Визнати таким, що належить Обслуговуючому кооперативу «ЖБК КІМ» () право користування частиною земельної ділянки, кадастровий номер 631013630:12:003:0054 по вул. Клочківській 333 у м. Харкові, відповідно до рішення 5 сесії 7 скликання ОСОБА_2 міської ради від 20.04.2016 року № 184/16.

Повне рішення складено 20.06.2017 р.

Суддя ОСОБА_8

справа № 922/3875/16