ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Справа № 910/327/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого
І. Алєєвої, Л. Рогач

за участю представників: позивача не з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлені належно) відповідача не з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлені належно)
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Агрохолдинг Авангард"
на постановувід 29.03.2017 Київського апеляційного господарського суду
у справі№910/327/17 господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Транслойд"

до Публічного акціонерного товариства "Агрохолдинг Авангард"
простягнення сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у розмірі 71388,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ТОВ "Транслойд" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Агрохолдинг Авангард" про стягнення з нього 3359,66 грн. - 3% річних та 68028,97 грн. інфляційних втрат за період з 14.02.2015 р. по 24.09.2015 р. на підставі статей 6, 11, 16, 509, 526, 530, 612, 625 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України.

Позивач посилався на те, що рішенням у справі №923/262/15 господарського суду Херсонської області від 16.04.2015 р. (яке набрало законної сили) було стягнуто з ПАТ "Чорнобаївське", правонаступником якого є відповідач, 183300,20 грн. заборгованості за договором про надання транспортно-експедиторських послуг №120913/ТС-Ч від 12.09.2013 р., а також 19232,16 грн. пені, 4069,55 грн. - 3% річних, 34583,38 грн. інфляційних втрат, 4823,71 грн. витрат зі сплати судового збору. Втім вказане судове рішення було виконано боржником лише у вересні 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням від 24.09.2015 р. №4047. Отже, позивач вважав підставним нарахування і стягнення з відповідача спірних сум інфляційних втрат і 3% річних до повного виконання грошового зобов'язання.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність підстав для стягнення з нього спірних сум інфляційних втрат і 3% річних у зв'язку з виконанням судового рішення у справі №923/262/15.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р. (суддя Паламар П.І.) позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3359,66 грн. - 3% річних, 68028,97 грн. інфляційних втрат, 13778 грн. витрат зі сплати судового збору.

Мотивуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив з прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання та дійшов висновку про обґрунтованість нарахування і стягнення з нього спірних сум інфляційних втрат і 3% річних за весь період часу упродовж якого не виконувалося грошове зобов'язання.

Суд встановив, що судове рішення у справі №923/262/15 господарського суду Херсонської області було виконано відповідачем лише 24.09.2015 р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2017 р. (судді: Мальченко А.О., Агрикова О.В., Жук Г.А.) перевірене рішення місцевого господарського суду залишено без змін з тих же підстав.

ПАТ "Агрохолдинг Авангард" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2017 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема, статей 509, 599, 625 Цивільного кодексу України.

Скаржник зазначає, що судове рішення у справі №923/262/15 господарського суду Херсонської області було виконано ним, тобто спірне зобов'язання є припиненим внаслідок його належного виконання у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Водночас він вважає помилковим нарахування інфляційних втрат за лютий та вересень 2015 року.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 16.04.2016 р. господарським судом Херсонської області було прийнято рішення у справі №923/262/15 про стягнення з ПАТ "Чорнобаївське" (правонаступником якого відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.12.2016 р. № є ПАТ "Агрохолдинг Авангард" - відповідач) на користь ТОВ "Транслойд" 183300,20 грн. основного боргу, 19232,16 грн. пені, 4069,55 грн. - 3% річних, 34583,38 грн. інфляційних втрат за період з 26.04.2014 р. по 13.02.2015 р. та 4823,71 грн. витрат зі сплати судового збору. Вказане рішення постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2016 р. було залишено без змін.

22.07.2016 р. на виконання вказаного рішення господарським судом Херсонської області був виданий відповідний наказ.

Також господарські суди попередніх інстанцій встановили, що вказане рішення господарського суду Херсонської області було виконано боржником лише 24.09.2015 р., що підтверджується платіжним дорученням №4047 від 24.09.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, предметом спору у даній справі є вимога ТОВ "Транслойд" про стягнення з ПАТ "Агрохолдинг Авангард" 3359,66 грн. - 3% річних та 68028,97 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань.

Ухвалюючи рішення у справі, господарський суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього позову.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 названого Кодексу унормовано, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, за приписами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов'язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов'язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні приписів наведеної норми, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов'язання.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 15.06.2016 р. у справі №910/17078/15, від 14.11.2011 р. у справі №12/207, від 20.01.2011 р. у справі №10/25.

В ході розгляду спору господарські суди першої та апеляційної інстанцій встановили неналежне виконання відповідачем свого зобов'язання з погашення заборгованості, а відтак визнали підставним нарахування і стягнення з відповідача заявлених сум інфляційних втрат і 3% річних за спірний період до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Довід скаржника про відсутність підстав для стягнення з нього спірних сум інфляційних втрат і річних у зв'язку з виконанням судового рішення не може бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки, як вже зазначалося, спеціальні правові наслідки прострочення грошового зобов'язання у вигляді сплати інфляційних втрат і 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та вони нараховуються до повного виконання грошового зобов'язання (повної сплати боргу).

Водночас визнається неспроможним посилання скаржника на невірне, на його думку, нарахування інфляційних втрат за лютий і вересень 2015 року, оскільки цьому доводу надавалася оцінка судом апеляційної інстанції і він був відхилений як необґрунтований. Суд апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, встановив, що він є арифметично правильним та обґрунтованим.

Враховуючи зазначене, господарськими судами правильно застосовано приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України до встановлених обставин справи, а відтак відсутні підстави для скасування судових рішень у справі і задоволення касаційної скарги скаржника.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2017 у справі №910/327/17 та рішення господарського суду міста Києва від 24.01.17 р. залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І.Алєєва

Л. Рогач