ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2017 р.Справа № 916/436/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Селиверстова М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

від відповідача не зявився,

від третьої особи ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Будіндустрія-2020»

на рішення господарського суду Одеської області від 19.04.2017

у справі № 916/436/17

за позовом Одеської міської ради

до Приватного акціонерного товариства «Будіндустрія-2020»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради

про стягнення заборгованості у розмірі 1 082 261,87 грн.,

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 29.06.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року Одеська міська рада (далі ОМР, позивач) звернулась до господарського суду Одеської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Будіндустрія-2020» (далі Товариство, відповідач) про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати у розмірі 674 812, 21 грн., інфляційних втрат 364 284,14 грн. та 3% річних 43 165,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконує свої зобовязання за Договором щодо своєчасної сплати орендних платежів.

Ухвалою господарського суду від 15.03.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради (далі ОСОБА_3, третя особа).

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.04.2017 (суддя Зайцев Ю.О.) позов ОМР задоволено в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що наявні в матеріалах справи докази засвідчують обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Товариство звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні повних вимог та застосувати строк позовної давності на стягнення заборгованості по орендній платі за періоди січень-грудень 2012, 2013 років.

Скаржник вважає рішення господарського суду прийнято з порушення вимог чинного законодавства України. На думку апелянта, суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильного та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд не вірно застосував норми як матеріального так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та її розгляд призначено на 14.06.2017.

14.06.2017 у звязку з неявкою в судове засідання представника відповідача розгляд справи було відкладено на 29.06.2017.

23.06.2017 до суду апеляційної інстанції від третьої особи надійшов детальний розрахунок заборгованості Товариства.

Представник відповідача в судове засідання не зявився та не скористався своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом, хоча повідомлявся належним чином про день, час і місце розгляду справи, що підтверджується штампом канцелярії на зворотній стороні ухвали про призначення справи до розгляду та ухвали про відкладення розгляду апеляційної скарги, які були відправлені рекомендаційною кореспонденцією, що підтверджується копією реєстру від 14.06.2017.

Зокрема, надіслана апеляційним судом Товариству поштова кореспонденція разом з ухвалою суду повернута у звязку із закінченням терміну зберігання, проте, колегія суддів вважає, що відповідач повідомлений належним чином про день, час і місце розгляду справи з огляду на таке.

Так, у пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 №01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Крім того, у пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» від 02.06.2006 №01-8/1228 зазначено, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Крім того, як зазначено в абз. 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В судовому засідання 29.06.2017 представники позивача та третьої особи надали пояснення, в яких просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2006 між ОМР (Орендодавець) та Товариством (Орендар) було укладено договір оренди землі (Договір), посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстровим №391, який зареєстрований у Одеській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 02.03.2006 вчинено запис №42.

За умовами Договору, Орендодавець на підставі Закону України «Про оренду землі» та рішення Одеської міської ради №4294-ІV від 15.07.2005 надає, а орендар приймає у строкове, платне володіння, користування земельну ділянку площею 32 452 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 15, згідно з планом земельної ділянки, який є невідємною частиною договору. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 32 452 кв.м., для експлуатації та обслуговування виробничої бази. На земельній ділянці розташовані нежитлові будівлі та споруди, які належать Товариству на праві приватної власності. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 5 878 679,80 грн. Договір укладено терміном на 50 років, для експлуатації та обслуговування виробничої бази. (п. п. 1.1., 2.1. 2.3., 3.1. Договору).

Пунктом 4.1. Договору сторони узгодили, що орендна плата вноситься Орендарем з моменту підписання цього договору у грошовій безготівковій формі у розмірі: за земельну ділянку площею 32 452 кв.м: 2,72*32 452 =88 269,44 грн. на рік.

Розмір орендної плати за землю встановлюється за домовленістю сторін згідно рішення ОМР від 15.07.2005 №4247-ІV у відповідності до протоколу узгодження договірної ставки орендної плати та може збільшуватися ОМР в межах передбачених законодавством, в залежності від збільшення ринкової вартості земельної ділянки яка знаходиться у користуванні (п. 4.2. Договору).

Згідно п.4.3. договору орендна плата вноситься за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця за визначеними реквізитами. Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 №783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель».

Орендар надає Одеському міському управлінню земельних ресурсів копію платіжного документу щодо внесеної орендної плати за його вимогою. Земельна ділянка передається в оренду ПАТ «Будіндустрія-2020», для експлуатації та обслуговування виробничої бази. Передача земельної ділянки в оренду здійснюється у відповідності з розробленням її проекту відведення. Передача земельної ділянки Орендарю здійснюється у 3 денний термін після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі (п.п. 4.5., 5.1., 6.1., 6.3. Договору).

В матеріалах справи відсутні докази, що вищевказаний договір є розірваним, припиненим або визнаний недійсним, отже договір оренди землі 01.02.2006 є чинним.

Сторони не заперечують, що позивач виконав свої зобовязання за договором, та передав вищезазначену земельну ділянку відповідачу.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ч.1 ст.124 Земельного кодексу України передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальної власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно ст.792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 193 ГК України, ст. ст. 525, 526 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ст. ст. 216 - 218 ГК України зазначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Судова колегія перевірила наданий позивачем розрахунок основної заборгованості відповідача та встановила, що даний розрахунок зроблений у відповідності до: п. 4.1. укладеного між сторонами Договору; ст. 289 Податкового кодексу України; п. 4. Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з основою сумою заборгованості за Договором, яка складає 674 812,21 грн., у звязку з чим, суд першої інстанції підставно задовольнив позов в цій частині.

Щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 02.03.2012 по 31.12.2016, то судова колегія за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі «Законодавство» перевірила розрахунки та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат за період з січня 2012 року по грудень 2016 року в розмірі 364 284,14 грн. та 3% річних за період з 02.03.2012 по 31.12.2016 в сумі 43 165,52 грн. є обґрунтованими та господарський суд правомірно задовольнив позов в цій частині.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що сума заборгованості по орендній платі відповідача перед позивачем за період з 02.03.2012 по 31.12.2016 року становить 441 347,20 грн., оскільки ОСОБА_3 до апеляційного суду надав детальний розрахунок заборгованості, який перевірила колегія суддів та суми після перерахунку співпали, а отже загальний розмір заборгованості з орендної плати складає 674 812, 21 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції приймаючи рішення, порушив принцип змагальності стороні, адже відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, для регулювання спору шляхом укладання мирової угоди.

З матеріалів справи вбачається, що 13.04.2017 представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, рішення господарським судом було прийнято 19.04.2017, отже судова колегія вважає, що у Товариства було достатньо часу для обговорення з позивачем умов щодо врегулювання спору шляхом укладання мирової угоди. Крім цього, судова колегія зазначає, що до 29.06.2017 відповідачем не було надано доказів до суду апеляційної інстанції, що останній дійсно звертався до позивача з пропозицією укладання мирової угоди.

В апеляційній скарзі Товариство, крім іншого, просить суд апеляційної інстанції за період січень-грудень 2012 року та січень-грудень 2013 року стягнення заборгованості по орендній платі за землю застосувати строк позовної давності.

Розглянувши дані вимоги апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). У ЦК України встановлено як загальну, тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), так і спеціальну позовну давність (ст. 258 ЦК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача був належним чином повідомлення про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом (доказом є клопотання відповідача від 11.04.2017 та відмітка на клопотанні 13.04.2017, що він ознайомився з матеріалами справи), то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення заяви Товариства, у звязку з чим, судова колегія відмовляє у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості по орендній платі за землю, за період січень-грудень 2012 року та січень-грудень 2013 року.

Отже, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що позивач з урахуванням всіх обставин справи надав суду достатньо доказів, які обєктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позовні вимоги, у звязку з чим господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОМР є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача.

Отже, наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою, згідно зі ст. 104 ГПК України, для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101- 103, 105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 19.04.2017 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Гладишева Т.Я.

ОСОБА_5