ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017 справа № 908/496/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Зубченко І.В., Марченко О.А. , Стойка О.В. ,
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: не з'явився ОСОБА_4, договір про надання правничої допомоги (адвокатська угода) від 22.03.2017р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, с.Новопетрівка Запорізької області
на рішення господарського суду Запорізької області
від26.04.2017р. (повний текст підписано 28.04.2017р.)
у справі№ 908/496/17 (суддя Зінченко Н.Г.)
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м.Кам'янське Дніпропетровської області
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_5, с.Новопетрівка Запорізької області
про та за зустрічним позовом до простягнення 50211,67грн. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, с.Новопетрівка Запорізької області Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м.Кам'янське Дніпропетровської області стягнення 27100,00грн.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_6, м.Кам'янське Дніпропетровської області, позивач, звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, с.Новопетрівка Запорізької області про стягнення 50211,67грн., які складаються з 32060,00грн. основного боргу за договором купівлі - продажу товару №150502 від 02.05.2015р., інфляційних у розмірі 4610,71грн. та 13540,96грн. пені.

До початку розгляду справи по суті Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 звернулася до господарського суду з зустрічним позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 про стягнення 27100,00грн. безпідставно отриманих коштів. Керуючись ст.60 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.04.2017р. зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.04.2017р. (повний текст підписано 28.04.2017р.) у справі №908/496/17 позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 задоволені частково, стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 32060,00грн., пеню у розмірі 6996,36грн. та 3891,68грн. інфляційних. У задоволенні зустрічного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення первісного позову мотивоване тим, що відповідачем зобов'язання з оплати товару, отриманого за договором купівлі - продажу №150502 від 02.05.2015р., не були виконані належним чином. Встановивши факт прострочення виконання основного грошового зобов'язання, суд визнав вимоги про стягнення пені та інфляційних обґрунтованими, проте зробивши власний розрахунок зазначив про наявність недоліків у розрахунках позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, господарський суд зазначив про безпідставність посилання на положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), адже кошти за спірними платіжними дорученнями перераховані на виконання договору, укладеного між сторонами.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 не погодилася з прийнятим рішенням та звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду у справі №908/496/17 скасувати в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, прийняти нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги та відмовити у задоволенні первісних позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, за наслідками неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Зокрема, скаржник зазначає про те, що предмет договору, а саме посівний матеріал є специфічним товаром, якість якого неможливо перевірити під час приймання товару та підписання акту приймання - передачі. З посиланням на п.4.2 договору, апелянт наголошує, що позивачем за первісним позовом якість товару не була підтверджена, не надано сертифікату якості, а тому, у останнього не виникло права вимоги у зв'язку з поставленням товару неналежної якості.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 19.05.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження, призначено розгляд скарги на 04.07.2017р.

У судове засідання 04.07.2017р. представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22 ГПК України, не скористався. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги належне повідомлення позивача про час та місце судового засідання, неявку останнього у судове засідання без зазначення поважних причин, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

02.05.2015р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (далі - продавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (далі - покупець) був укладений договір купівлі-продажу товару (разовий, з відстрочкою платежу) №150502 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 продавець зобов'язується передати у власність покупця посівний матеріал (далі - товар) у кількості, асортименті та в строки, передбачені у Додатку №1 (специфікації), а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього ціну, передбачену за договором.

Як вбачається з п.1.3, право власності на товар переходить покупцеві з дати його отримання та підписання акту приймання-передачі.

Відповідно до п.3.2 договору вартість усієї партії товару визначається в "специфікації" товару Додаток №1.

Згідно з п.3.3 покупець зобов'язаний до 02 листопада 2015р. включно, внести залишок грошових коштів (100%) згідно Додатку №1 на розрахунковий рахунок продавця. У випадку не сплати грошових коштів у повному обсязі та в строк, встановлений цим договором, за кожний день прострочки платежу нараховується пеня в розмірі 0,5% від загальної суми заборгованості за договором.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними зобов'язань за цим договором або до розірвання даного договору (п.10.1).

На виконання умов договору, сторонами підписано специфікацію товару (Додаток №1).

У матеріалах справи міститься заява відповідача за первісним позовом, відповідно до якої останній просить надати посівні матеріали - насіння соняшника Неома - 15 мішків, гербіцид Євро-Лайтинг - 60 літрів з відстрочкою платежу до 02.11.2015р.

Між сторонами по справі підписано акт приймання-передачі від 02.05.2015р., відповідно до якого Фізична особа - підприємець ОСОБА_6 передав, а Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 отримала насіння соняшника Неома в кількості 15 мішків та гербіцид Евро-Лайтинг в кількості 60 літрів.

Платіжними дорученнями №2 від 10.09.2015р. на суму 26900,00грн. та №2 від 07.09.2015р. на суму 43700,00грн. відповідач здійснив часткову оплату за поставлений товар.

За твердженням Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, в порушення взятих на себе зобов'язань, залишок вартості отриманого товару Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 сплачено не було, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду за захистом порушеного права.

Зустрічні позовні вимоги полягають у вимозі стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 помилково сплачені кошти за гербіцид в розмірі 200,00грн. згідно з платіжним дорученням №2 від 07.09.2015р. та безпідставно нараховані кошти за поставку додаткового обсягу гербіциду, який не було поставлено, в розмірі 26900,00грн. згідно з платіжним дорученням №2 від 10.09.2015р.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Укладений між сторонами договір №150502 від 02.05.2015р. за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі - продажу, який підпадає під правове регулювання норм статті 655-697 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Приписами ч.1 ст.662 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №150502 від 02.05.2015р. та заяви покупця від 02.05.2015р., відповідно до акту приймання - передачі від 02.05.2015р. позивачем було поставлено товар, а саме насіння соняшника Неома 15 мішків та гербіцид Євро-Лайтинг 60 літрів на загальну суму 102660,00грн. Факт отримання товару на зазначену суму відповідачем за первісним позовом не заперечується. Враховуючи, що акт приймання - передачі від 02.05.2015р. підписаний сторонами без зауважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що посівний матеріал є специфічним товаром, якість якого неможливо перевірити під час приймання товару та підписання акту приймання - передачі. Крім того, апелянт наголошує, що позивачем за первісним позовом якість товару не була підтверджена, не надано сертифікату якості, а тому, у останнього не виникло права вимоги у зв'язку з поставленням товару неналежної якості.

Стосовно зазначеного колегія суддів наголошує наступне.

Як вбачається з п.4.1 оскаржуваного договору, у випадку передачі товару неналежної якості до підписання акта приймання - передачі, покупець має право витребувати заміни товару неналежної якості товаром, що відповідає договору, в строк 20-ти днів з дати направлення повідомлення покупцем продавцю.

Продавець відповідає за недоліки товару, якщо не доведе, що недоліки товару виникли після його передачі покупцю внаслідок порушення покупцем інструкції з експлуатації та зберігання товару або дій третіх осіб, або непереборної сили (п.4.2).

Проте, як встановлено господарським судом, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 не було доведено, що поставлений товар за оскаржуваним договором є товаром неналежної якості. Так матеріали справи не містять доказів заявлення покупцем вимоги щодо заміни товару неналежної якості. Посилання на акт від 02.09.2015р. не приймається судом, оскільки він складений в односторонньому порядку, за відсутністю представника Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6. Твердження відповідача за первісним позовом про запрошення повноваженого представника позивача для складання зазначеного акту матеріалами справи не підтверджено. Крім того, судова колегія зазначає, що надана відповідачем довідка з відділу статистики містить лише загальні відомості щодо врожаю сільськогосподарських культур у м.Бердянськ, з чого не вбачається відомостей щодо врожаю, отриманого Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5.

Крім того, колегія суддів наголошує на положенні п.2.1.1 договору, відповідно до якого продавець зобов'язаний передати покупцю товар належної якості. Зобов'язання продавця вважаються виконаними з моменту підписання акту приймання - передачі. Як вбачається з матеріалів справи, акт приймання - передачі підписаний сторонами без зауважень, а отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність зауважень до якості товару на момент його передачі.

Стосовно твердження апелянта щодо ненадання продавцем покупцеві сертифікату якості поставленого насіння соняшнику, суд апеляційної інстанції зазначає, що спірним договором не передбачено надання зазначеного сертифікату, а отже і у продавця не виникає такого обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 692 ЦК України зазначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст.525, 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами пункту 2.2.2 договору покупець зобов'язаний оплатити частину вартості товару у розмірі 0% на розрахунковий рахунок продавця протягом десяти банківських днів з моменту підписання даного договору, відповідно до вартості вказаної у Додатку №1 (специфікації).

Сторонами у розділі 3 обумовлені ціна та порядок розрахунків. Так, пунктом 3.3 визначено, що покупець зобов'язаний до 02 листопада 2015р. включно внести залишок грошових коштів (100%) згідно Додатку №1 на розрахунковий рахунок продавця.

У матеріалах справи наявні платіжні доручення №2 від 10.09.2015р. на суму 26900,00грн. та №2 від 07.09.2015р. на суму 43700,00грн., відповідно до яких відповідач здійснив часткову оплату за поставлений товар. Доказів здійснення повної оплати вартості отриманого товару відповідачем не надано, з огляду на що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 32060,00грн.

Крім того, позивачем за первісним позовом було нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 13540,96грн. та інфляційних у розмірі 4610,71грн.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З наведеного вбачається, що позивач має право на стягнення пені з моменту настання прострочення виконання зобов'язання відповідачем, але не більше ніж за півроку.

Згідно з положеннями ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", які проголошують, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 3.3 договору купівлі - продажу №150502 від 02.05.2015р. передбачено, що у випадку не сплати грошових коштів у повному обсязі та у строк, встановлений в даному договорі, за кожен день прострочки платежу нараховується пеня у розмірі 0,5% від загальної суми заборгованості за договором.

Перевіривши розрахунок пені, який здійснений господарським судом, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що він є арифметично вірним, стягненню підлягає 6996,36грн. пені за період з 03.11.2015р. по 03.05.2015р.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, враховуючи факт прострочення виконання грошового зобов'язання, господарський суд Запорізької області дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для нарахування інфляційних.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Перевіривши розрахунок інфляційних, здійснений господарським судом, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що він є арифметично вірним, стягненню підлягає 3891,68грн. інфляційних за період з грудня 2015р. по листопад 2016р.

Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за договором №150502 від 02.05.2015р. в розмірі 27100,00грн., які складаються з помилково сплачених коштів за гербіцид в розмірі 200,00грн. згідно з платіжним дорученням №2 від 07.09.2015р. та безпідставно нарахованих коштів за поставку додаткового обсягу гербіциду, який не було поставлено, в розмірі 26900,00грн. згідно з платіжним дорученням №2 від 10.09.2015р., які викладені з посиланням на ст.1212 ЦК України, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212

ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Оскільки між сторонами у справі було укладено договір №150502 від 02.05.2015р., а оплата за поставлений товар здійснювалася на підставі договору (про що беззаперечно свідчить зазначення у призначенні платежу номера договору та дати), який є належною підставою для виникнення у його сторін відповідних прав та обов'язків, відсутня безпідставність набуття стягуваних грошових коштів на момент такого набуття, а отже відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.

Апелянт зазначає про помилковість висновків суду щодо відхилення доводів позивача за зустрічним позовом про безпідставність отримання коштів з огляду на договірний характер правовідносин, оскільки платіжні доручення містять посилання не тільки на даний договір, а й на конкретний товар, постачання якого в такій кількості та за ціною договором не передбачено.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідачем за первісним позовом не доведено наявність інших правових підстав для перерахування коштів, аніж зазначені в призначені платежу (договір №150502 від 02.05.2015р.). Стосовно посилання апелянта на те, що таку кількість та ціну гербіциду не передбачено оскаржуваним договором, суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідачем за первісним позовом не доведено наявність підстав для поставки гербіциду в більшій кількості, ані ж передбачено договором №150502 від 02.05.2015р.

Позивачем за первісним позовом подано заяви, в яких останній просить покласти на відповідача витрати з оплати послуг адвоката у розмірі 10500,00грн. та витрати, пов'язані з явкою представників позивача в судові засідання, у розмірі 1215,59грн.

Відповідно до ст.44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Враховуючи, що позивач за первісним позовом надав всі необхідні документи, які підтверджують надання послуг адвоката, господарський суд дійшов висновку про можливість покладення сплати вартості зазначених послуг на відповідача за первісним позовом. Разом з тим, враховуючи надання адвокатських послуг в межах договору про надання правничої допомоги не лише по даній справі, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо доцільності покладення на відповідача за первісним позовом витрат на правову допомогу в сумі 2000,00грн.

Крім того, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 надано докази сплати заявленої вартості проїзних квитків для забезпечення явки свого повноваженого представника у судові засідання, у зв'язку з чим господарський суд дійшов вірного висновку про покладення на відповідача за первісним позовом заявлених витрат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 26.04.2017р. (повний текст підписано 28.04.2017р.) у справі №908/496/17 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 ГПК України, підстав для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги за наведеними в ній мотивами не вбачається.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою підлягають віднесенню на заявника скарги.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, с.Новопетрівка Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області від 26.04.2017р. (повний текст підписано 28.04.2017р.) у справі №908/496/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 26.04.2017р. (повний текст підписано 28.04.2017р.) у справі №908/496/17- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: О.А. Марченко

О.В. Стойка

Надруковано 8 прим.: 4- позивачу; 1- відповідачу; 1- до справи; 1- ДАГС; 1 - ГСЗО