ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.07.2017 Справа № 920/320/17

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю науково-виробничої

фірми «Агросвіт», смт. Приютівка, Олександрівський район,

Кропивницька область,

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «Суми-

Агро», с. Солдатське, Великописарівський район, Сумська

область,

про стягнення 68542 грн. 03 коп.

СУДДЯ ЗАЄЦЬ С.В.

Представники сторін:

Від позивача представник ОСОБА_2 (довіреність № 930 від 23.12.2016);

Від відповідача спеціаліст ОСОБА_3 (довіреність від 09.03.2017)

При секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач подав позовну заяву № 13/04-1 від 13 квітня 2017 року, в якій просить суд стягнути з відповідача 142 793 грн. 43 коп., в тому числі 74 251 грн. 40 коп. заборгованості за поставлений товар відповідно до умов укладеного між сторонами договору поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції № 49/10/04-01Т від 10.04.2015, 16 784 грн. 69 коп. пені відповідно до пункту 11.2 договору, 36 068 грн. 02 коп. 30% річних, 15 689 грн. 32 коп. інфляційних втрат, а також 2 141 грн. 90 коп. судового збору.

12.06.2017 відповідач надав відзив від 07.06.2017 № 43 на позовну заяву, відповідно до якого не визнає позовні вимоги та просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки поставлений позивачем товар, а саме насіння соняшнику виявилось пошкодженим: мало скритий дефект, який проявився тільки на серединному етапі виробництва соняшнику, насіння виявилось не спроможним надати здорові ростки та виявилось нестійким до хвороб і, як наслідок надати належну кількість товарного соняшнику.

29.06.2017 відповідачем надано суду лист (вх.. № 5779 від 29.06.2017) в якому останній зазначає, що на підтвердження повного виконання своїх зобовязань по сплаті за поставлений товар за Договором № 49/10/04-01Т від 16.04.2015 надає копію платіжного доручення № 1186 від 22.06.2017 по сплаті 74 251 грн. 20 коп. на користь ТОВ НВФ «Агросвіт».

Подані відповідачем документи оглянуті судом в судовому засіданні та долучені до матеріалів справи.

04.07.2017р. через канцелярію господарського суду Сумської області від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог від 03.07.2017 № 03/07-1 в якій позивач вказав, що 23.06.2017 відповідачем було сплачено на розрахунковий рахунок позивача основну суму боргу, що становить 74251 грн. 40 коп., у зв'язку із цим просить суд стягнути на його користь 68542 грн. 03 коп., з яких: 16 784 грн. 69 коп. пеня, 36068 грн. 02 коп. 30% річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки та 15689 грн. 32 коп. втрат від інфляції.

Враховуючи положення ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв до розгляду заяву про зменшення позовних вимог.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Таким чином суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача 68542 грн. 03 коп., з яких: 16 784 грн. 69 коп. - пеня, 36068 грн. 02 коп. 30% річних, 15689 грн. 32 коп. втрат від інфляції, а також судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні 04.07.2017 позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні від 04.07.2017 підтвердив факт сплати заборгованості в сумі 74251 грн. 20 коп.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

10.04.2015 між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Агросвіт» (продавець, позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія « Суми- Агро» (покупець, -відповідач) укладено Договір поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції № 49/10/04-01Т (далі - договір поставки), за умовами якого продавець зобов'язувався здійснювати постачання товарів безпосередньо пов'язаних з технологічними процесами виробництва сільськогосподарської продукції покупцю (далі-товар), а покупець зобов'язувався прийняти і оплатити отриманий товар (п. 1.1 Договору поставки).

Умовами п. 1.2.договору сторони узгодили, що загальна кількість товару, «еквівалент ціни товару», «погоджений курс», асортимент, ціна, строки поставки, оплати та умови оплати товару, що постачається за даним договором визначаються сторонами на кожну окрему партію товару у Доповненнях до нього.

Відповідно до п. 2.1. договору сторони обумовили базові умови поставки: продавець постачає товар покупцю на умовах «Франко-склад» (ЕХW), Кіровоградська область, Олександрійський район, смт. Приютівка, вул. Свердлова, 2/1.

Згідно п. 2.4 Договору поставки датою поставки вважається дата, вказана у накладних на відпуск товару.

Відповідно до п. п. 3.1., 3.6 Договору поставки ціна товару, що постачається продавцем вказується сторонами в Доповненнях до даного договору і визначається сторонами як «тверда ціна» та «попередня ціна»; загальна ціна цього договору визначається як сума вартості Доповнень до цього договору .

Згідно з п. 4.1. Договору поставки покупець зобов'язаний оплатити прийнятий ним товар в безготівковому порядку, шляхом - перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця, в строки встановлені в Доповненнях до цього договору.

Відповідно до п. 2.5, 4.2, 4.3 Договору поставки за згодою Покупця, можливий відпуск Товару з перевищенням кількості та асортименту узгодженого Сторонами. У разі прийняття Товару, що не вказаний в Доповненнях до Договору, Відповідач тим самим надав свою згоду, щодо ціни, кількості та асортименту прийнятого ним Товару зазначеного в видаткових накладних, та зобов'язується оплатити Товар, що був прийнятий ним, згідно п. 2.5. Договору, в строк, що вказано в останньому Доповненні.

Згідно з п. 4.3 Договору поставки покупець оплачує отриманий ним товар, в строк, що указано в останньому доповненні до цього договору.

Пунктом 13.1. Договору визначено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що До договору поставки між сторонами було підписане та скріплене печатками Доповнення, в якому останні узгодили асортимент товару, що постачається продавцем, його кількість та ціну, а також строки оплати, а саме: №1/тк від 14.04.2015., №2/тк від 19.05.2016р. до договору поставки.

Факт передачі продавцем та прийняття покупцем товару на загальну суму 148502,40 грн. підтверджується оформленою та підписаною сторонами видатковою накладною: № 49/04-000003 від 16.04.2015.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 16.04.2015 року сплатив позивачу за поставлений товар 74251 грн. Факт оплати підтверджується випискою банку по рахунку позивача.

Окрім цього, відповідно до платіжного доручення № 1186 від 22.06.2017 відповідачем перераховано позивачу 74 251 грн. 40 коп. з призначенням платежу оплата за насіння соняшника згідно доповнення про постачання товару на умовах товарного кредиту № 1/тк від 14.04.15 до Договору № 49/10/04-022 від 10.04.2015

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним договірні зобовязання виконані належним чином, проте відповідачем оплата за отриманий товар була здійснена з порушенням термінів оплати, чим порушено права позивача.

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення пені позивач зазначає, що у відповідності до п. 11.2 Договору поставки сторони обумовили, що за порушення строків оплати переданого товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, Також, п. 11.3 Договору поставки, сторони погодились не застосовувати скорочені строки позовної давності до нарахування штрафних санкцій (пені), а застосовується загальний строк позовної давності.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України, прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу пеню на суму неоплаченої на час подання до суду позову заборгованості за поставлений товар у розмірі 16 791 грн. 54 коп., зважаючи на те, що відбулося прострочення оплати товару.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає за необхідне застосувати ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшивши розмір пені на 99,9 % та стягнути з відповідача 16 грн. 77 коп. цієї санкції.

В інший частині пені, що становить 16767 грн. 92 коп. суд відмовляє.

Щодо позовних вимог в частині стягненн інфляційних нарахувань та 30 % річних позивач зазначає, що сторони у п. 11.4 договору встановили, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми.

Згідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 та 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, в силу наведених норм законодавства, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% (30%) річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно розрахунку, здійсненого судом загальний розмір інфляційних втрат складає 36067 грн. 87 коп., розмір 30 % річних є більшим ніж заявлена до стягнення позивачем ОСОБА_4 здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2017.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

Вищенаведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо невиконання взятих на себе зобовязань по оплаті товару у втановлений строк, зазначений у договорі, дають законні та обгрунтовані підстави для висновку суду про правомірність стягнення на користь позивача 30% річних у сумі 36067 грн. 87 коп. та 15 689 грн. 32 коп. інфляційних нарахувань.

В частині стягнення 0 грн. 15 коп. 30 % річних суд відмовляє за необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобовязань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 1600 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнить частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «Суми-Агро» (42826, Сумська область, Великописарівський район, с. Солдатське, вул. Центральна, 2, код за ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Агросвіт» (28034, Кіровоградська область, Олександрійський р-н, смт. Приютівка, вул. Межева, 2/1, код за ) пені в розмірі 16 грн. 77 коп., 30% річних в розмірі 36067 грн. 87 грн., 15 689 грн. 32 коп. інфляційних нарахувань та 1600 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В інший частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 16767 грн. 92 коп. та 0 грн. 15 коп. 30% річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.07.2017.

Суддя ОСОБА_5