РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017Справа №910/5279/17

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі",

Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" та

Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів"

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії

Суддя Отрош І.М.

Представники:

від позивача: не з'явились;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Добринін В.В. - представник за довіреністю б/н від 21.03.2017;

від відповідача 3: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

31.03.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивачу як учаснику відповідача 1 стало відомо про укладення між відповідачами договору №207 від 01.07.2016 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови, за яким відповідач 1 передає відповідачу 2 на безоплатній основі виключні майнові права власності на технічні умови ТУ У В.2.7-31286563.001-2001, а правонаступник набуває у повному складі ці права. Так, позивач вважає, що директор відповідача 1, укладаючи даний договір, вийшов за межі власної компетенції, оскільки всупереч п. 20.15. статуту відповідача 1, виключні майнові права передані відповідачу 2 без згоди вищого органу управління - Загальних зборів відповідача 1, що, на думку позивача, є підставами для визнання правочину недійсним.. Також позивач вважає, що договір №207 від 01.07.2016 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони - директора відповідача 1 ОСОБА_3 з представником іншої сторони - ОСОБА_4, уповноваженого директором відповідача 2 - ОСОБА_3 на його укладання, що до того ж був обізнаний про наявність передбачених статутом відповідача 1 обмежень щодо укладення договору, що, за твердженнями позивача, свідчить про наявність підстав для визнання правочину недійсним в силу ст. 232 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивач зазначає, що укладенням директором відповідача 1 безоплатного договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 відповідача 1 позбавлено права здійснювати основний напрямок господарської діяльності товариства, оскільки за відсутності технічних умов, які були об'єктом передачі за оспорюваним правочином, відповідач 1 втратив право виробляти та продавати продукцію, що виробляється на підставі таких технічних умов та отримувати прибуток від цієї діяльності.

За наведених обставин, позивач просить суд: визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" договір №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних та ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7.-31286563.001-2001, зареєстровано Українським державним науково-виробничим центром стандартизації, методології та сертифікації 02.04.2002 за №081/0262994, прошнуровані та пронумеровані в кількості 62 аркуші; зобов'язати Державне підприємство «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, методології, сертифікації та захисту прав споживачів» здійснити перереєстрацію права власності на технічні умови на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних та ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7.-31286563.001-2001, зареєстровано Українським державним науково-виробничим центром стандартизації, методології та сертифікації 02.04.2002 за №081/0262994, прошнуровані та пронумеровані в кількості 62 аркуші, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5279/17 та справу призначено до розгляду на 21.04.2017. До участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2 - Державне підприємство "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів".

21.04.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшло клопотання про припинення провадження у справі, яке обґрунтоване непідвідомчістю даного спору господарському суду, оскільки відносини, що виникли між сторонами, не є корпоративними, що виключає підвідомчість такого спору, позивачем за яким є фізична особа, господарському суду, у зв'язку з чим відповідач 2 на підставі п. 2 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України просить суд припинити провадження у справі.

Судом відкладено вирішення питання про припинення провадження у справі до наступного судового засідання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.04.2017 відкладено розгляд справи на 26.05.2017.

22.05.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від ОСОБА_5 надійшла заява про вступ у справу у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

22.05.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від ОСОБА_6 надійшла заява про вступ у справу у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Заяви про вступ у справу у якості третьої особи, подані ОСОБА_5 та ОСОБА_6, обґрунтовані тими обставинами, що вказані особи разом з позивачем є учасниками відповідача 1, рішення суду у даній справі вплине на корпоративні права і обов'язки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо управління справами відповідача 1 та безпосередньо вплине на майновий стан відповідача 1 і розподіл прибутку учасникам відповідно до частки кожного з них.

25.05.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач зазначає про те, що укладення директором відповідача 1 безоплатного договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 свідчить про порушення корпоративних прав позивача як учасника відповідача 1 з часткою у розмірі 20,04% статутного капіталу щодо управління справами товариства та отримання прибутку.

25.05.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив, відповідно до якого відповідач 2 заперечує проти позову з тих підстав, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами, фактично не у своїх інтересах, а в інтересах відповідача 1, у зв'язку з чим відповідач 2 просить суд відмовити у позові.

У судовому засіданні 26.05.2017 представник позивача подав пояснення, згідно з якими зазначив про повернення йому поштового конверта з відправленим відповідачу 1 позовом, а також про те, що учасниками відповідача 1 прийнято відповідні рішення про притягнення директора відповідача 1 до відповідальності; представником третьої особи у судовому засіданні були подані додаткові документи.

Розглянувши у судовому засіданні 26.05.2017 клопотання, подані ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про залучення їх третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, суд відмовив у задоволенні заяв про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Відповідно до п. 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Так, обґрунтовуючи клопотання про залучення третьої особи, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначають, що вони є учасниками відповідача 1, а укладенням оспорюваного позивачем договору порушуються їх корпоративні права щодо управління справами відповідача. Разом з тим, суд зазначає, що дані обставини не можуть свідчити про безпосередню наявність у даних осіб саме юридичного інтересу щодо предмету спору, в тому числі можливості наділення таких осіб новими правами, покладення на них нові обов'язки тощо, у зв'язку з чим підстав для залучення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 третіми особами, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у даній справі немає.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.05.2017 залучено до участі у справі на підставі ст. 24 Господарського процесуального кодексу України іншого відповідача - Державне підприємство "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів", розгляд справи відкладено на 20.06.2017.

20.06.2017 відділом діловодства суду отримано від відповідача 3 заяву про розгляд справи без участі представника.

20.06.2017 відділом діловодства суду отримано від відповідача 2 уточнений відзив, відповідно до якого відповідач 2 заперечує проти позову з тих підстав, що технічні умови за своєю правовою природою не є основними фондами, на відчуження яких в силу статуту відповідача 1 необхідне погодження Загальних зборів, а отже для відчуження прав на технічні умови таке погодження не було потрібне, у зв'язку з чим відповідач 2 просить суд відмовити в позові.

У судове засідання 20.06.2017 з'явився представник відповідача 2, який заперечив проти позову.

Представники позивача, відповідача 1 та відповідача 3 у судове засідання 20.06.2017 не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, про причини неявки у судове засідання суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином за адресою відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується повідомленням про вручення №460 (відповідач 1) та протоколом судового засідання від 26.05.2017 (позивач та відповідач 3).

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності позивача, відповідача 1 та відповідача 3 в судовому засіданні 20.06.2017 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 20.06.2017 за відсутності представників позивача, відповідача 1 та відповідача 3, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача 2 про припинення провадження у справі, подане 21.04.2017, суд відмовляє в його задоволенні, при цьому мотиви відмови у задоволенні клопотання викладаються у мотивувальній частині рішення.

У судовому засіданні 20.06.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 2, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до листів Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 08.09.2016 №20-43/368 та від 13.09.2016 №20-43/375, копії яких долучені до позову, власником технічних умов на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних і ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7-31286563.001-2001, термін чинності з 04.04.2002 без обмеження, внесено до книги обліку за №081/026294 від 2.04.2001 та до бази даних «Технічні умови України» є Товариство з обмеженою відповідальністю «Полірем Київ» на підставі договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.0.2017.

Судом встановлено, що 01.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі» (автор, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем Київ» (правонаступник, відповідач 2) було укладено договір №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови, відповідно до якого автор передає правонаступнику виключні майнові права власності на технічні умови, а правонаступник набуває у повному складі ці права відповідно до закону та визначених цим договором умовах (копія договору долучена до позову).

За змістом п. 2.1. договору, автор передає правонаступнику права та матеріальний носій. Передача матеріального носія оформлюється актом приймання-передачі, який є додатком до цього договору і підписується разом з договором (копія акту приймання-передачі оригіналів матеріального носія технічних умов від 01.07.2016 долучена до позову).

Пунктом 2.2. договору встановлено, що цей договір передбачає безповоротну передачу (відчуження) автором своїх прав правонаступнику.

Сторони дійшли згоди, що за цим договором автор повністю передає свої права правонаступнику на безоплатній основі (п. 2.3. договору).

Згідно з п.п. 2.4., 2.5. договору, автор перестає бути суб'єктом переданих прав та не може залишити за собою будь-якого права на його використання, встановити будь-які часові або територіальні обмеження прав, що переходять до правонаступника відповідно до чинного законодавства. Правонаступник, приймаючи від автора права та матеріальний носій, стає єдиним власником прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 3.1. договору, автор зобов'язується передати у власність правонаступнику матеріальний носій під час підписання цього договору в задовільному стані збереження на умовах, визначених цим договором: технічні умови на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних і ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7-31286563.001-2001, зареєстровано Українським державним науково-виробничим центром стандартизації, метрології та сертифікації 02.04.2001 №081/022994.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання представниками автора та правонаступника, скріплення печатками сторін (п. 7.1. договору).

Дослідивши зміст укладеного між відповідачами договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором відчуження технічних умов (передачі права власності на технічні умови).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про стандартизацію» №2408-ІІІ, чинного на дату внесення технічних умов до книги обліку, технічні умови - документ, що встановлює технічні вимоги, яким повинні відповідати продукція, процеси чи послуги. Технічні умови можуть бути стандартом, частиною стандарту або окремим документом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про стандартизацію» №1315-VIII, чинного на дату укладання договору, технічні умови - нормативний документ, що встановлює технічні вимоги, яким повинна відповідати продукція, процес або послуга, та визначає процедури, за допомогою яких може бути встановлено, чи дотримані такі вимоги.

Так, за змістом ст. 16 Закону України «Про стандартизацію» №1315-VIII, підприємства, установи та організації мають право у відповідних сферах діяльності та з урахуванням своїх господарських і професійних потреб організовувати та виконувати роботи із стандартизації, зокрема: 1) розробляти, приймати, перевіряти, переглядати та скасовувати стандарти, кодекси усталеної практики, технічні умови і зміни до них, установлювати процедури їх розроблення, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування; 2) застосовувати прийняті ними стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови; 3) брати участь у роботі спеціалізованих міжнародних та регіональних організацій стандартизації відповідно до положень про такі організації; 4) створювати та вести фонди нормативних документів і видавати каталоги нормативних документів для забезпечення своєї діяльності та інформаційного обміну; 5) видавати і розповсюджувати прийняті ними стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, документи відповідних спеціалізованих міжнародних організацій стандартизації, членами яких вони є чи з якими співпрацюють на підставі положень про такі організації або відповідних договорів. Стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, застосовуються на добровільній основі. Право власності на стандарти, кодекси усталеної практики і технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, і видані ними каталоги належать відповідним підприємствам, установам та організаціям.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 04.04.2017 № та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі", затвердженого Загальними зборами учасників (протокол №31-07/2012 від 31.07.2012), ОСОБА_1 (позивач) є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" з часткою у статутному капіталі у розмірі 2364,72 грн., що становить 20,040% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" (копія статуту долучена до позову).

Так, в обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що йому, як учаснику відповідача 1, стало відомо про укладення між відповідачами договору №207 від 01.07.2016 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови, за яким відповідач 1 передає відповідачу 2 на безоплатній основі виключні майнові права власності на технічні умови ТУ У В.2.7-31286563.001-2001, а правонаступник набуває у повному складі ці права. Так, позивач вважає, що директор відповідача 1, укладаючи даний договір, вийшов за межі власної компетенції, оскільки всупереч п. 20.15. статуту відповідача 1, виключні майнові права передані відповідачу 2 без згоди вищого органу управління - Загальних зборів відповідача 1, що, на думку позивача є підставами для визнання правочину недійсним. Також позивач вважає, що договір №207 від 01.07.2016 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони - директора відповідача 1 ОСОБА_3 з представником іншої сторони - ОСОБА_4, уповноваженого директором відповідача 2 - ОСОБА_3 на його укладання, що до того ж був обізнаний про наявність передбачених статутом відповідача 1 обмежень щодо укладення договору, що, за твердженнями позивача, свідчить про наявність підстав для визнання правочину недійсним в силу ст. 232 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивач зазначає, що укладенням директором відповідача 1 безоплатного договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 відповідача 1 позбавлено права здійснювати основний напрямок господарської діяльності товариства, оскільки за відсутності технічних умов, які були об'єктом передачі за оспорюваним правочином, відповідач 1 втратив право виробляти та продавати продукцію, що виробляється на підставі таких технічних умов та отримувати прибуток від цієї діяльності, що, за твердженням позивача, свідчить про порушення корпоративних прав позивача як учасника відповідача 1 з часткою у розмірі 20,04% статутного капіталу.

За наведених обставин, позивач просить суд: визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" договір №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних та ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7.-31286563.001-2001, зареєстровано Українським державним науково-виробничим центром стандартизації, методології та сертифікації 02.04.2002 за №081/0262994, прошнуровані та пронумеровані в кількості 62 аркуші; зобов'язати Державне підприємство «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, методології, сертифікації та захисту прав споживачів» здійснити перереєстрацію права власності на технічні умови на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних та ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7.-31286563.001-2001, зареєстровано Українським державним науково-виробничим центром стандартизації, методології та сертифікації 02.04.2002 за №081/0262994, прошнуровані та пронумеровані в кількості 62 аркуші, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 01.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі» (автор, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем Київ» (правонаступник, відповідач 2) було укладено договір №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови, відповідно до якого автор передає правонаступнику виключні майнові права власності на технічні умови, а правонаступник набуває у повному складі ці права відповідно до закону та визначених цим договором умовах (копія договору долучена до позову).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2., 2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» від 25 лютого 2016 року N 4, господарським судам під час вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин, слід враховувати приписи статті 1 ГПК України та з'ясовувати наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного права або законного інтересу у правовідносинах, на захист яких подано позов, а також питання про наявність чи відсутність факту їх порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 04.04.2017 № та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі", затвердженого Загальними зборами учасників (протокол №31-07/2012 від 31.07.2012), ОСОБА_1 є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" з часткою у статутному капіталі у розмірі 2364,72 грн., що становить 20,040% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" (копія статуту долучена до позову).

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Тобто незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №3-207гс14 та постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №3-327гс15.

Згідно з п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» від 25 лютого 2016 року N 4, законом не передбачено права учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва. Водночас згідно з положеннями статті 16 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 12 та статті 167 ГК України незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то він має право подати відповідний позов. Такий спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.

При цьому, відповідно до п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008 року N 13, законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що спір у даній справі, вимоги (про визнання недійсним договору, стороною якого позивач - фізична особа не є) за яким обґрунтовані порушенням корпоративних прав позивача, підвідомчий господарським судам, у зв'язку з чим відсутні підстави для припинення провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Наведене дає підстави для висновку, що позов про визнання недійсним договору, поданий не стороною такого договору, проте обґрунтований порушенням корпоративних прав позивача, підвідомчий господарському суду, при цьому, однак, викладені вище правові позиції Верховного Суду України не містять застережень про те, що наявність корпоративних прав звільняє позивача від обов'язку доведення порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів при поданні позову про визнання правочину, стороною якого він не є, недійсним.

Так, відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Так, однією з підстав, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання недійсним договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016, укладеного між відповідачами 1 та 2, є порушення його корпоративних прав учасника на управління Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі", що пов'язано з тими обставинами, що останнім не скликались Загальні збори для вирішення питання про надання згоди на відчуження технічних умов, що в силу п. 20.15. статуту відповідача 1 є обов'язковим.

Так, за змістом п. 20, п. 20.14. та п. 20.15 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі", затвердженого Загальними зборами учасників (протокол №31-07/2012 від 31.07.2012), Загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" є вищим органом товариства, який має право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, в тому числі, і переданих до компетенції директора. До виключної компетенції Загальних зборів відноситься: попереднє затвердження договорів/контрактів на суму, що перевищує 2000000,00 грн.; попереднє затвердження правочинів (договорів, контрактів) щодо відчуження або передачі основних фондів товариства як для забезпечення власних зобов'язань товариства, так і за договорами майнового поручительства за третіх осіб, незалежно від суми правочину та вартості основних фондів.

Наведені положення статуту відповідача 1 дають підстави для висновку, що отримання попередньої згоди Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" є обов'язковим для укладання договорів на суму більше 2 млн. грн., а також на розпорядження основними фондами товариства, незалежно від вартості.

За змістом ст. 14.1.138 Податкового кодексу України у редакції від 08.07.2012, чинній на дату затвердження Загальними зборами учасників відповідача 1 статуту (протокол №31-07/2012 від 31.07.2012), основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

При цьому, за змістом ст. 14.1.120 Податкового кодексу України, нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Так, оскільки технічні умови є нематеріальним активом, що в силу приписів ст. 14.1.138 Податкового кодексу України не відноситься до основних засобів, враховуючи, що передання прав на технічну умови за умовами оспорюваного договору здійснено на безоплатній основі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності отримання попередньої згоди Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" на укладання договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав вважати, що для укладення оспорюваного договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016, предметом якого є передання прав на технічні умови, що є нематеріальним активом, необхідним було попереднє погодження Загальних зборів учасників відповідача 1, яким відчужено права на технічні умови, у зв'язку з чим, відповідно, відсутні підстави вважати, що укладеним договором порушуються корпоративні права позивача як учасника відповідача 1 щодо управління діяльністю останнього в контексті неучасті в Загальних зборах учасників відповідача 1 (їх нескликанням для розгляду питання про надання попереднього погодження для укладання договору №207).

Окрім того, позивач серед підстав позову вказує на те, що у зв'язку з укладенням директором відповідача 1 безоплатного договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 відповідача 1 позбавлено права здійснювати основний напрямок господарської діяльності товариства, оскільки за відсутності технічних умов, які були об'єктом передачі за оспорюваним правочином, відповідач 1 втратив право виробляти та продавати продукцію, що виробляється на підставі таких технічних умов та отримувати прибуток від цієї діяльності, що, за твердженням позивача, свідчить про порушення корпоративних прав позивача як учасника відповідача 1 з часткою у розмірі 20,04% статутного капіталу. Так зазначені твердження позивача фактично зводяться до того, що позивач у зв'язку з укладанням оспорюваного правочину позбавляється права на отримання дивідендів.

Так, як встановлено судом, за змістом п. 2.1. договору №207, автор передає правонаступнику права та матеріальний носій. Передача матеріального носія оформлюється актом приймання-передачі, який є додатком до цього договору і підписується разом з договором (копія акту приймання-передачі оригіналів матеріального носія технічних умов від 01.07.2016 долучена до позову).

Як встановлено судом, сторони дійшли згоди, що за цим договором автор повністю передає свої права правонаступнику на безоплатній основі (п. 2.3. договору №207).

Як встановлено судом, згідно з п.п. 2.4., 2.5. договору №207, автор перестає бути суб'єктом переданих прав та не може залишити за собою будь-якого права на його використання, встановити будь-які часові або територіальні обмеження прав, що переходять до правонаступника відповідно до чинного законодавства. Правонаступник, приймаючи від автора права та матеріальний носій, стає єдиним власником прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Так, умови договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 іменують відчужувача прав на технічні умови автором.

За змістом ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір.

Так, нормами наведеного Закону встановлено, що автору належать як особисті немайнові, так і майнові права автора, при цьому до останніх належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права (ст.ст. 14, 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Разом з тим, для того, щоб визначити, чи поширюються на спірні правовідносини норми закону щодо прав інтелектуальної власності автора, яким в договорі іменовано відповідача 1, необхідним є з'ясування питання набуття ним авторських прав на об'єкт, який є предметом оспорюваного договору, через призму встановлення обставин, чи є технічні умови об'єктом авторського права (в контексті розгляду позову в частині тих підстав, що відповідач 1, за твердженням позивача, втратив право виробляти та продавати продукцію, що виробляється на підставі технічних умов, що відчужені за договором, що впливає на права позивача як учасника відповідача 1 на отримання дивідендів).

Відповідно до ст. 418 Цивільного кодексу України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Так, за змістом ст. 433 Цивільного кодексу України об'єктами авторського права є твори, а саме: 1) літературні та художні твори, зокрема: романи, поеми, статті та інші письмові твори; лекції, промови, проповіді та інші усні твори; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні, інші сценічні твори; музичні твори (з текстом або без тексту); аудіовізуальні твори; твори живопису, архітектури, скульптури та графіки; фотографічні твори; твори ужиткового мистецтва; ілюстрації, карти, плани, ескізи і пластичні твори, що стосуються географії, топографії, архітектури або науки; переклади, адаптації, аранжування та інші переробки літературних або художніх творів; збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності; 2) комп'ютерні програми; 3) компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності; 4) інші твори.

Так, технічні умови не вказано серед переліку об'єктів, визначеного ст. 433 Цивільного кодексу України, а також ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права», разом з тим даний перелік законодавцем визначений як невиключний.

У зв'язку з наведеним, суд враховує наступне.

Так, з огляду на сукупний аналіз норм ст.ст. 418, 433 Цивільного кодексу України, суд доходить висновку, що об'єктом авторського права є твір, який в свою чергу є результатом інтелектуальної, творчої діяльності.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що для того, щоб будь-який об'єкт набув правової охорони як об'єкт авторського права, такий об'єкт повинен бути твором, тобто має володіти культурно-історичною унікальністю, бути оригінальним, не може відтворювати або повторювати уже існуючий (раніше створений) твір.

Наведене дає підстави для висновку, що не будь-який об'єкт, створений особою та оцінений нею як результат її творчої та інтелектуальної діяльності, є твором в розумінні норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про авторське право і суміжні права», що отримує правову охорону як об'єкт авторського права.

Так, виходячи з визначення поняття «технічні умови», викладеного як у Законі України «Про стандартизацію» №2408-ІІІ, що втратив чинність, однак був чинним на дату внесення технічних умов до бази даних - 02.04.2002, так і чинного Закону України «Про стандартизацію» №1315-VII, технічні умови - документ, що встановлює технічні вимоги, яким повинні відповідати продукція, процеси чи послуги.

Так, як норми Закону України «Про стандартизацію» №2408-ІІІ, що втратив чинність, однак був чинним на дату внесення технічних умов до бази даних - 02.04.2002, так і чинного Закону України «Про стандартизацію» №1315-VII, не містять положення, яке би передбачало віднесення технічних умов до об'єктів інтелектуальної власності, в тому числі об'єктів авторського права.

При цьому, суду не надано доказів, що права (авторські права) на технічні умови були зареєстровані їх носієм у добровільному порядку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про державну реєстрацію авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір" від 27 грудня 2001 р. N 1756.

З огляду на наведене, виходячи з наданого законодавцем визначення технічних умов, які є документом, що встановлюють вимоги до продукції, процесу, послуги, суд доходить висновку про відсутність підстав вважати такий об'єкт твором у розумінні норм авторського права.

При цьому, суд зазначає, що з сукупного аналізу умов договору №207 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови від 01.07.2016 вбачається, що він не є договором про передачу прав інтелектуальної власності на об'єкт, а термін «автор» у даному випадку не вживається у значенні суб'єкт інтелектуальної власності, так як у договорі відсутні умови про створений новий унікальний об'єкт, у зв'язку з чим суд доходить висновку, що у договорі мова йде про перехід права власності на технічні умови виключно у відповідності з законодавством про стандартизацію.

З огляду на наведене, норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про авторське право і суміжні права», в тому числі щодо майнових прав автора чи особі, якій такі права передано, а саме заборони використання об'єкта авторського права, не поширюються щодо спірного об'єкта та суб'єкта, який набув відповідні права власності на такий об'єкт.

При цьому, суд вважає важливим наголосити на положенні авторського права, яке визначає, що правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору і не поширюється на будь-які ідеї, теорії, принципи, методи, процедури, процеси, системи, способи, концепції, відкриття, навіть якщо вони виражені, описані, пояснені, проілюстровані у творі (ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Іншими словами, авторське право охороняє лише форму твору і не охороняє його зміст, що, з урахуванням умов оспорюваного договору №207, додатково свідчить про відсутність підстав вважати цей договір таким, що спрямований на передачу прав на об'єкт інтелектуальної власності.

При цьому, суд наголошує на тому, що сторонами, по-перше, не доведено, що спірним технічним умовам, а саме їх змісту (як-от процес, метод) надано такої правової охорони, за якої вони би охоронялись як об'єкт інтелектуальної власності - промислової власності (винахід/корисна модель) із наданими виключними майновими правами щодо заборони особою, якій ці майнові права належать, використання такого об'єкту (втілення процесу/методу/тощо) іншими особами у відповідності з Законом України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», та по-друге, такі виключні майнові права щодо заборони використання об'єкту промислової власності в будь-якому разі не є об'єктом спірного договору.

Відтак, позивачем не доведено, яким чином відсутність у відповідача 1 технічних умов ТУ У В.2.7-31286563.001-2001, які є документом із встановленими технічними вимогами, перешкоджає здійсненню ним виробництва та продажу продукції, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про недоведення позивачем порушення його прав як учасника відповідача 1 на управління діяльністю відповідачем 1 та отримання останнім прибутку.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

З огляду на недоведення позивачем порушення його корпоративних прав, доводи останнього про передання за договором №207 відповідачу 2 інформації, що є комерційною таємницею, а також про укладання договору внаслідок зловмисної домовленості (ст. 232 Цивільного кодексу України) судом не досліджуються на предмет наявності у зв'язку з такими доводами підстав для визнання договору недійсним.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, у зв'язку з недоведеністю існування порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача щодо предмету спору, вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Баухемі" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" про визнання договору №207 від 01.07.2016 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови недійсним не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про зобов'язання Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, методології, сертифікації та захисту прав споживачів» здійснити перереєстрацію права власності на технічні умови на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних та ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7.-31286563.001-2001, зареєстровано Українським державним науково-виробничим центром стандартизації, методології та сертифікації 02.04.2002 за №081/0262994, прошнуровані та пронумеровані в кількості 62 аркуші, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі», які обґрунтовані застосуванням наслідків недійсності договору №207, суд зазначає, що з огляду на відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання договору №207 від 01.07.2016 про передання виключних майнових прав власності на технічні умови недійсним, вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, методології, сертифікації та захисту прав споживачів» здійснити перереєстрацію права власності на технічні умови на состави водно-дисперсійні «Полірем» для опоряджувальних та ремонтних робіт (готові до застосування) ТУ У В.2.7.-31286563.001-2001, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі», які є похідними від вимог про визнання договору недійсним, не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 23.06.2017

Суддя І.М. Отрош