ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2017 Справа № 904/4389/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС-Аудіт", м.Кременчук, Полтавська область

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Дніпро

про стягнення 46 800 грн.

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, витяг з ЄДР від 13.01.03р.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВС-Аудіт" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення безпідставно перерахованих коштів у сумі 46 800,00 грн. та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в рамках переддоговірної роботи позивач перерахував на банківських рахунок відповідача кошти у сумі 46 800, грн., однак між сторонами та і не було укладено договору, тому позивач звернувся до суду з позовом про повернення безпідставно отриманих коштів відповідачем.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 р. по справі № 904/4389/17 порушено провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 25.04.2017 р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 р. розгляд справи відкладено на 18.05.2017 р.

В судовому засіданні 18.05.2017 р. оголошено перерву до 06.06.2017 р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 р. продовжено строк розгляду справи до 26.06.2017 р. та розгляд справи відкладено на 15.06.2017 р.

Представник позивача у судовому засіданні 18.05.2017 р. наполягав на задоволенні позовних вимог, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. В судове засідання 15.06.2017 р. представник позивача не з'явився до суду надіслав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача та пояснення щодо позову.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.06.2017 р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача (18.05.2017 р.) та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВС-Аудіт" платіжним дорученням №115 від 23.12.2015 р. перерахував на користь відповідача - Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 грошові кошти на суму 46 800,00 грн.

Як вбачається із призначення платежу зазначеного вище платіжного доручення, копія якого долучена до матеріалів справи, вказані грошові кошти були перераховані відповідачеві в якості оплати згідно рахунку № 34 від 22.12.2015 р.

Здійснення вказаного платежу підтверджується матеріалами справи, зокрема наданими відповідачем виписками по рахунку (а.с. 32).

Як стверджує позивач у позові, що на протязі 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АВС-Аудіт" зверталось до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з пропозицією повернути кошти.

Проте, відповідачем кошти в сумі 46 800,00 грн. не повернуті.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір надання послуг, при цьому сторони погодили всі істотні умови вказаного договору шляхом переговорів та усних домовленостей.

При цьому, сплачена позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 46 800,00 грн., як вбачається із наданих позивачем платіжного доручення є винагородою за надані послуги.

Посилання позивача на ту обставину, що спірну суму сплачено до підписання договору та в подальшому між сторонами не укладались буд-які договори, у зв'язку з чим спірна сума є безпідставно отриманою відповідачем, суд не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як встановлено в ході розгляду справи та підтверджується наявними в справі матеріалами, зокрема наданим позивачем платіжним дорученням, призначенням спірного платежу було здійснення оплати за виставленим рахунком-договору № 34 від 22.12.2015 р., а не сплачено позивачем помилково.

Щодо здійснення платежу до укладення договору у письмовій формі суд вказує, що відповідно до ст.208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно норм ст.ст. 640, 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тобто нормами чинного законодавства не заборонено сторонам вчиняти певні дії, спрямовані на підтвердження наміру укладення договорів до їх підписання.

Отже, як встановлено судом сторони мали намір укласти договір, зокрема щодо його істотних умов між сторонами проводились перемовини, що не заперечується позивачем у позові.

Після досягнення попередньої згоди щодо договору, позивачем було сплачено грошові кошти в рахунок виконання відповідачем договору. Здійснивши сплату грошових коштів, позивач вчинив дію, яка засвідчила бажання позивача укласти вказаний договір.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірні грошові кошти було перераховано позивачем саме на виконання укладеного між сторонами договору за усною домовленістю сторін, відтак посилання позивача на безпідставність сплати спірної суми є необґрунтованими.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 48 800,00 грн. як безпідставно набутих відповідачем.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема щодо помилкового перерахування грошових коштів відповідачеві.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, безпідставні та такі, що до задоволення не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у справі покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Суддя І.А. Рудовська

Дата підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України "21" червня 2017 р.

Повне рішення складено 21.06.2017