КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р. Справа№ 910/12965/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

за участі представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Козаренко С.М. - представник за дов. № 18-2813 від 23.11.2016 року;

від третьої особи 1: Семенюта О.В. - представник за дов. № 3815 від 19.12.2016 року;

від третьої особи 2: не прибув;

від третьої особи 3: Федюшкіна Є.І. - дов. № Д-2541/2016 від 26.09.2016 року;

від прокуратури: Тракало Р.І. - представник за дов. № 05/3-119вих-17 від 11.04.2017 року;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної акціонерної холдингової компанії "Артем"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2016

у справі № 910/12965/16 (суддя - Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Грінем"

до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем"

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Публічне акціонерне товариство "Артем-Банк"

2. Публічне акціонерне товариство "Банк Січ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

3. Державний концерн "Укроборонпром"

за участю Прокуратури України

про стягнення 42 900 387, 87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Грінем" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" (далі - відповідач ), за участі третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Артем-Банк" (далі - третя особа 1) та Публічне акціонерне товариство "Банк Січ" (далі - третя особа 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державний концерн "Укроборонпром" (далі - третя особа 3) про стягнення 42 900387, 87 грн, в тому числі 33 720689,32 грн заборгованості по кредиту, 1134955, 17 грн заборгованості по процентам, 6184281, 98 грн пені за прострочення сплати процентів та 1652 313, 77 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що внаслідок зміни в основному зобов'язанні первісного кредитора - ПАТ «АртемБанк» на нового кредитора - ТОВ «ФК «Грінем», яке здійснено шляхом укладання договору №29/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року, позивач у відповідності до норм чинного законодавства отримав право засмість первісного кредитора третьої особи 1 вимагати від боржника - відповідача сплати заборгованості за прострочення заборгованості за кредитною лінією.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Грінем" 33 720689, 32 грн заборгованості по кредиту, 1134 955,17 грн заборгованості по процентам, 6184281,98 грн пені за прострочення повернення кредиту, 208147,63 грн пені за прострочення сплати процентів, 1 652313,77 грн інфляційних втрат та 206700,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 25.08.2016 року, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 року по справі № 910/12965/16 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема судом першої інстанції помилково застосовано норми матеріального права, які регулюють відступлення права вимоги шляхом заміни кредитора у зобов'язанні.

Крім того, скаржник вказав, що судом першої інстанції не було досліджено положення договору про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року №29/01/16-1 та не з'ясовано правову природу даного правочину, а саме відповідність його умов положенням, що регулюють правовідносини стосовно фінансування під відступлення права вимоги, які визначені главою 73 Цивільного кодексу України.

Також, скаржник зазначив щодо безпідставності стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та неправильності його розрахунку у позовній заяві.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 року у справі № 910/12965/16 апеляційна скарга Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" прийнята до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача та третьої особи 1 до суду надійшли клопотання про зупинення провадження у справі №910/12965/16 в порядку ст.ст. 22, 79 Господарського процесуального кодексу України, які не були прийняті до розгляду, оскільки обставини на підставі якої ґрунтувалися дані клопотання під час вирішення справи відпали.

Крім того, 01.06.2017 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від третьої особи 1 до суду надійшло клопотання про процесуальне правонаступництво позивача, яке було мотивовано тим, що 16.09.2016 року між третьою особою 1 та позивачем було укладено договір про дострокове розірвання договору №29/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року, у відповідності до умов якого позивач відмовився на користь третьої особи 1 від набутого за вказаним договором права вимоги до відповідача, що випливає з договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012 та повернуло кошти (винагороду за відступлення права вимоги).

Рішенням від 22.12.2016 року у справі №910/16879/16 Господарський суд міста Києва визнав недійсним договір №29/1/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року.

Наразі Публічне акціонерне товариство "Артем-Банк" є кредитором Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" за договором кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012 року.

За результатом розгляду справи Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення даного клопотання, з огляду на наступне.

Так, договір від 16.09.2016 року про дострокове розірвання договору №29/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 року №910/22177/16 визнано недійсним.

Крім того, матеріали справи не містять, а третьою особою 1 не було надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України заміни кредитора в договорі кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012 року у відповідності до вимог ст.ст. 512, 520 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

27.06.2017 року відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представники третіх осіб 1, 2 у відзиві та судовому засіданні 27.03.2017 року заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зазначивши, що суд першої інстанції прийняв правомірне та обґрунтоване рішення.

Представники позивача та третьої особи 2 у судове засідання 27.06.2017 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 01.06.201 року на відповідні адреси.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, позивач та третя особа 2не скористалися належними їм процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 27.06.2017 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача та третьої особи за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" - задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

12.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Артем-Банк" (банк) та Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" (позичальник) було укладено договір кредитної лінії № 19/12 (надалі - договір № 19/12), відповідно до умов якого третя особа відкрила відповідачу відновлювану відкличну кредитну лінію, яка надається в євро (далі - кредитна лінія), та надало кредит за рахунок кредитної лінії, а відповідач зобов'язався використати кредити на цілі, зазначені в пункті 1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати третій особі 1 проценти за користування кредитами (згідно додаткової угоди № 3 від 22.11.2012 року до даного договору), виконувати інші умови цього договору і повернути третій особі 1 заборгованість за кредитною лінією згідно графіку, передбаченого додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до додаткової угоди № 3 від 22.11.2012 року до договору № 19/12, розмір процентів за користування кредитами складає 13,5% річних.

Згідно з додатковою угодою № 19 від 30.09.2014 року до договору № 19/12 від 12.10.2012 року Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" взяла на себе зобов'язання сплатити до 28.11.2014 року включно проценти за користування кредитними ресурсами за період з 01.08.2014 року по 30.10.2014 року.

Також даною додатковою угодою Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" підтвердила, що станом на 30.09.2014 року (дата підписання додаткової угоди № 19 від 30.09.2014 року) заборгованість Державної акціонерної холдингової компанія "Артем" по кредиту за договором № 19/12 від 12.10.2012 року складає 1 229 651,07 євро, по нарахованим процентам: за серпень 2014 року - 14 098,88 євро; за вересень 2014 року - 13 644,07 євро.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

29.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Артем-Банк" (кредитор, Сторона-1) та Публічним акціонерним товариством "Банк Січ" (третя особа-2, Сторона-2, Новий кредитор) було укладено договір № 252/14 про відступлення права вимоги.

Згідно з п. 1 вказаного договору ПАТ "Артем-Банк" передало, а ПАТ "Банк Січ" прийняло всі права ПАТ "Артем-Банк", як кредитора, за зобов'язаннями ДАХК "Артем", що виникли на підставі Договору № 19/12 від 12.10.2012 року в сумі 1 229 651,07 євро та в сумі нарахованих і несплачених процентів за період з 01.08.2014 року по 28.10.2014 р. включно у розмірі 40 477,42 євро, тобто право вимоги щодо отримання коштів в повному обсязі відповідно до умов вказаного договору кредитної лінії.

28.11.2014 року між ПАТ "Банк Січ" та відповідачем було укладено договір №20 про внесення змін до кредитного договору №19/12 від 12.10.2012 року, відповідно до умов якого позивальником за кредитним договором визначено ПАТ "Банк Січ".

Договором № 29 від 15.10.2015 року до договору № 19/12 від 12.10.2012 року Публічне акціонерне товариство "Банк Січ" та відповідач погодили, що строк дії кредитної лінії за вказаним договором закінчується 30.11.2015 року, сума кредиту, яка підлягає погашенню відповідачем становить 1 229 651,07 євро.

29.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Січ" та відповідачем було укладено договір № 19/12 про заставу майнових прав, згідно умов якого третьою особою 1 було передано в заставу ПАТ "Банк Січ" право вимоги грошових коштів, яке виникло і належить третій особі 1 у відповідності до SWIFT - підтвердження про надання міжбанківського депозиту № 113/14 від 29.10.2014 року до Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій № 200412/GА/1 від 20.04.2012 року, укладеного між ПАТ "Банк Січ" та третьою особою 1.

Угодою про зміни і доповнення № 141015/1 від 15.10.2015 року до договору застави майнових прав № 19/12 від 29.10.2014 року Публічним акціонерним товариством "Банк Січ" та третьою особою 1, що заставою забезпечуються вимоги ПАТ "Банк Січ", що випливають з договору № 19/12 від 12.10.2012 року, зі всіма змінами та доповненнями до нього, зокрема зобов'язання боржника - відповідача повернути до 30.11.2015 року суму кредиту у розмірі 1 229 651,07 євро.

Як вбачається з матеріалів справи 29.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Січ" та третьою особою 1 було укладено договір цесії (відступлення права вимоги), у відповідності до умов якого третя особа 1 передала, а ПАТ "Банк Січ" прийняло право вимоги отримання міжбанківського вкладу (депозиту) в сумі 1 275 000,00 євро, що належать ПАТ "Артем-Банк" за SWIFT - підтвердженням про надання міжбанківського депозиту № 113/14 від 29.10.2014 року до Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій № 200412/GА/1 від 20.04.2012 року про надання міжбанківського депозиту, укладеним між ПАТ "Банк Січ" та ПАТ "Артем-Банк". Цей договір укладено на підставі договору № 19/12 застави майнових прав від 29.10.2014 року.

Пунктом 2.1 даного договору було погоджено, що при отриманні ПАТ "Банк Січ" права вимоги отримання суми міжбанківського депозиту, що передбачене у пункті 1.1 цього договору, ПАТ "Банк Січ" має право грошові кошти, які належать йому в результаті переведення на ПАТ "Банк Січ" заставлених майнових прав, направити в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором № 19/12 від 12.10.2012 року.

29.10.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Банк Січ" та третьою особою 1 було укладено договір поруки № 252-1/14 у відповідності до умов якого поручитель - третя особа 1 взяла на себе зобов'язання відповідати перед кредитором - ПАТ "Банк Січ" по зобов'язаннях позичальника - відповідача по договору № 19/12 від 12.10.2012 року, а також договорами про внесення змін та доповнень до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (в тому числі, але не виключно, стосовно збільшення розміру процентів за користування кредитом, збільшення строку повернення кредиту, збільшення розміру (суми) кредиту).

Договором № 8 від 15.10.2015 року про внесення змін до договору поруки № 252-1/14 від 29.10.2014 року Публічне акціонерне товариство "Банк Січ" та третя особа 1 абзац 5 розділу "Визначення та тлумачення термінів", пункт 1.1 даного договору, виклали в наступній редакції: зобов'язанням, є зобов'язання відповідача перед ПАТ "Банк Січ", що випливає з договору № 19/12 від 12.10.2012 року та договорів про внесення змін та доповнень до цього договору, які можуть бути укладені в майбутньому, а саме: здійснити погашення кредиту у розмірі 1 229 651,07 євро та сплачувати проценти у розмірі 13,5% річних за договором № 19/12 від 12.10.2012 року. Кінцевий строк виконання відповідно до договору № 19/12 від 12.10.2012 року не пізніше 30.11.2015 року; сплатити ПАТ "Банк Січ" штраф, пеню, комісійні винагороди у розмірі та в строки, визначені договором № 19/12 від 12.10.2012 року (з урахуванням змін і доповнень до нього), та інші платежі у розмірі, порядку та на умовах зазначених у договорі № 19/12 від 12.10.2012 року (з урахуванням змін і доповнень до нього).

Банківською випискою по особовому рахунку за 29.10.2014 року підтверджується, що на виконання п. 3 договору № 252/14 про відступлення права вимоги від 29.10.2014 року було здійснено відступлення права вимоги у валюті виданого кредиту шляхом безготівкового перерахування в день підписання договору Публічним акціонерним товариством "Банк Січ" суми коштів у розмірі 1 270 128,49 євро третій особі 1на рахунок № 373939781 в ПАТ "Артем-Банк".

Листом від 01.12.2015 року, у зв'язку з невиконанням станом на 30.11.2015 року відповідачем своїх зобов'язань щодо погашення заборгованості у розмірі 1229651,07 євро за договором № 19/12 від 12.10.2012 року (з урахуванням змін та доповнень до нього), ПАТ "Банк Січ" зверталось до ПАТ "Артем-Банк" з вимогою сплатити дану заборгованість, а також сплатити проценти у розмірі 41 387,02 євро.

Даним листом ПАТ "Банк Січ" також повідомило третю особу 1 про те, що у випадку несплати суми загальної заборгованості у розмірі 1 271 038,09 євро, ПАТ "Банк Січ" на підставі договору № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014 року набуває право договірного списання грошових коштів в сумі 1271038,09 євро за рахунок коштів, розміщених ПАТ "Артем-Банк" в ПАТ "Банк Січ" у відповідності до Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій № 200412/GА/1 від 20.04.2012 року та SWIFT - підтвердження про надання міжбанківського депозиту № 113/14 від 29.10.2014 року, до Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій № 200412/GА/1 від 20.04.2012 року, укладених між ПАТ "Банк Січ" та ПАТ "Артем-Банк".

Відповідно до договору поруки № 252-1/14 від 29.10.2014 року, вимоги ПАТ "Банк Січ", які випливають з договору № 19/12 від 12.10.2012 року (з урахуванням змін та доповнень до нього) підлягають задоволенню (виконанню) ПАТ "Артем-Банк", як поручителем, в день отримання цієї вимоги.

01.12.2015 року між ПАТ "Банк Січ" та третьою особою 1 було укладено акт звірки зобов'язань до договору цесії від 29.10.2014 року, яким визначено, що станом на 01.12.2015 року заборгованість відповідача за договором № 19/12 від 12.10.2012 року становить 1229651,07 євро, заборгованість за процентами становить 41 387,02 євро. Загальна сума заборгованості становить 1 271 038,09 євро.

Згідно з договором цесії від 29.10.2014 року ПАТ "Банк Січ" направляє кошти міжбанківського депозиту в сумі 1 275 000,00 євро, отримані від третьої особи 1 на погашення загальної заборгованості відповідача перед ПАТ "Банк Січ" за договором № 19/12 від 12.10.2012 року за кредитом та нарахованими, несплаченими процентами в сумі 1 271 038,09 євро. Залишок депозиту в сумі 3 961,91 євро та проценти, нараховані за міжбанківським депозитом в сумі 41 092,19 євро ПАТ "Банк Січ" перераховує в третій особі 1 згідно договору міжбанківського депозиту.

Як вбачається з банківської виписки по особовому рахунку за 01.12.2015 року, з рахунку третьої особи 1 було списано на користь ПАТ "Банк Січ" 1 271 038,09 євро, з призначенням платежу - списання коштів на підставі договору № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014 року та договору цесії від 29.10.2014 року.

Вказане свідчить про виконання третьою особою 1 зобов'язань відповідача за договором № 19/12 від 12.10.2012 року щодо погашення основної суми заборгованості у розмірі 1 229 651,07 євро, а також заборгованості по простроченим процентам у розмірі 41 387,02 євро.

29.01.2016 року між третьою особою 1 позивачем було укладено договір № 29/01/16-1 про відступлення права вимоги.

Пунктом 1 зазначеного договору встановлено, що він спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення, в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, кредитором - третьою особою 1 новому кредитору - позивачу права вимоги до боржника - відповідача отриманого третьою особою 1 в порядку регресу, у зв'язку з виконанням ним, як майновим поручителем, зобов'язань перед ПАТ "Банк Січ" за договором про заставу майнових прав № 19/12 від 29.10.2014 року та укладеного на його виконання договору цесії від 29.10.2014 року, відповідно до якого третя особа 1 зобов'язалася виконати зобов'язання відповідача перед ПАТ "Банк Січ", які випливають із договору № 19/12 від 12.10.2012 року.

Право вимоги, яке уступається на дату укладення договору № 29/01/16-1 про відступлення права вимоги складає 1 271 038,09 євро, що є еквівалентом 34 855 644,50 грн. по курсу НБУ на дату складання цього договору.

Згідно з п. 3 Договору № 29/01/16-1 про відступлення права вимоги, позивач одержує право замість третьої особи 1 вимагати від відповідача виконання зобов'язань за договором № 19/12 від 12.10.2012 року, а саме, сплати суми заборгованості по кредиту у розмірі 1 229 651,07 євро та суми нарахованих і несплачених процентів у розмірі 41 387,02 євро, а всього 1 271 038,09 євро, що є еквівалентом 34 855 644,50 грн. по курсу НБУ на дату складання цього договору.

Відповідно до п. 4 договору № 29/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року моментом переходу права вимоги кредитора - третьої особи 1 за договором № 19/12 від 12.10.2012 року, до нового кредитора - позивача є підписання цього договору.

З банківської виписки по особовому рахунку за 29.01.2016 року вбачається, що на виконання п. 7.1 договору № 29/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року позивачем було сплачено третій особі 1 винагороду у розмірі 5 000 000,00 грн.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає як належте твердження відповідача до уваги, що судом першої інстанції не було досліджено правомірність набуття позивачем відповідного права за договором про відступлення права вимоги від 29.01.2016 року №29/01/16-1 та не з'ясовано правову природу даного правочину, а саме відповідність його умов положенням, що регулюють правовідносини стосовно фінансування під відступлення права вимоги, які визначені главою 73 Цивільного кодексу України.

При цьому у мотивувальній частині вказаного рішення суд окремо відзначив, що питання дійсності договору про відступлення права вимоги та відповідності його положень вимогам закону не було предметом розгляду справи № 910/12965/16 та не досліджувалося судом при вирішенні спору.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202, ч. 2 ст. 203, ст.ст. 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 року №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 року №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має грунтуватись на повному з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, умовою для отримання третьою особою 1 права вимоги за спірним правочином (договором відступлення права вимоги) є попереднє виконання зобов'язання третьою особою 1 перед ПАТ "Банк Січ" за договором про заставу майнових прав від 29.10.2014 року № 19/12.

Предметом укладеного між ПАТ "Банк Січ" та третьою особою 1 договору застави майнових прав від 29.10.2014 року № 19/12 є право вимоги грошових коштів, яке виникло і належить третій особі 1 у відповідності до SWIFT - підтвердження про надання міжбанківського депозиту № 113/14 від 29.10.2014 року до Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій № 200412/GА/1 від 20.04.2012 року, укладеного між ПАТ "Банк Січ" та третьою особою 1.

Відповідно до положень ст.ст. 177, 190, 576, 583 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 49 Закону України "Про заставу" предметом застави може бути будь-яке майно, у тому числі майнові права. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству, зокрема, така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Заставодавець може укладати договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги за зобов'язаннями, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Договір застави за своєю правовою природою не є договором про відступлення права вимоги, не є правочином щодо розпорядження правовими правами і не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні. (аналогічна правова позиція міститься у п. 4.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" від 24.11.2014 року № 1, відповідно до якого договори застави майнових прав є способом забезпечення зобов'язання та не передбачають заміну кредитора у зобов'язанні).

Укладений між третьою особою та ПАТ "Банк Січ" договір від 20.10.2014 року № 19/12 застави майнових прав (права вимоги грошових коштів, яке виникло та належить третій особі 1 відповідно до SWIFT-підтвердження про надання міжбанківського депозиту від 29.10.2014 року№ 113/14 та Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій від 20.04.2012 року № 200412/GA/1 від 20.04.2012 року, укладеного між ПАТ "Банк Січ" та третьою особою 1) за своєю правовою природою не є договором про відступлення права вимоги, не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні і не є угодою щодо розпорядження майновими правами.

Суд відзначає, що загальні умови припинення господарського зобов'язання визначені ст. 202 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання припиняється, зокрема, у випадку поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі. Аналогічні положення закріплені у ст. 606 Цивільного кодексу України.

Крім того, що відповідно до положень абз. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про заставу" застава припиняється при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.

Відповідно до умов пункту 4.1 договору цесії він набуває чинності з моменту набуття ПАТ "Банк Січ" права звернення стягнення на предмет застави відповідно до договору застави, тобто з моменту невиконання відповідачем та/або третьою особою як поручителем зобов'язання за договором кредитної лінії від 12.10.2012 року № 19/12. Кінцевий строк виконання зобов'язань відповідно до договору кредитної лінії від 12.10.2012 року (із змінами та доповненнями) - 30.11.2015 року. Датою набуття чинності договором цесії є 01.12.2015.

01.12.2015 на виконання умов договору застави ПАТ "Банк Січ" здійснене списання коштів в сумі 1275000,00 євро, які були розміщені третьою особою у ПАТ "Банк Січ" на умовах міжбанківського вкладу (депозиту) згідно SWIFT - підтвердження про надання міжбанківського депозиту № 113/14 від 29.10.2014 року, до Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій № 200412/GА/1 від 20.04.2012 року і майнові права на ці кошти були обтяжені заставою.

Відповідно до витягу з банківського рахунку від 01.12.2015 року вимоги ПАТ "Банк Січ" задоволені саме внаслідок виконання договору застави.

Тобто, з 01.12.2015 року майнові права за вищезгаданим міжбанківським депозитом припинилися, відповідно, з урахуванням положень ст. 606 Цивільного кодексу України (поєднання в одній особі кредитора та боржника) та абз. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про заставу" припинилося й право вимоги, яке передавалося у заставу відповідно до зазначеного вище договору застави.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту набуття чинності договором цесії та переходу до ПАТ "Банк Січ" права вимоги за міжбанківським депозитом в особі останнього поєднався боржник і кредитор за зобов'язанням, яке виникло відповідно до SWIFT-підтвердження про надання міжбанківського депозиту від 29.10.2014 року № 113/14 та Генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій від 20.04.2012 року № 200412/GA/1 від 20.04.2012 року, укладеного між ПАТ "Банк Січ" та третьою особою 1

Відповідно до положень ст. 606 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Крім того, відповідно до ст. 49 Закону України "Про заставу" строкове право вимоги, яке належить заставодавцю - кредитору, може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії.

Таким чином, третя особа 1 не набула статусу заставодавця, який виконав обов'язок боржника, та не набув прав кредитора у розумінні пункту 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З урахуванням викладених вище обставин та наведених норм матеріального права, суд дійшов висновку про відсутність у третьої особи 1 необхідного обсягу повноважень для укладення договору про відступлення права вимоги №29/01/16-1 від 29.01.2016 року.

Тобто, до позивача не перейшло право вимоги за договором про заставу майнових прав №19/12 від 29.10.2014 року та укладеного на його виконання договору цесії (відступлення права вимоги) від 29.10.2014 року, які випливають із договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012 року.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що неправомірність договору про відступлення права вимоги №29/01/16-1 від 29.01.2016 року також підтверджується Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.122.2016 року у справі №910/16879/16, відповідно до якого договір №29/01/16-1 про відступлення права вимоги від 29.012.2016 року було визнано недійсним. Вищезазначене рішення набрало законної сили.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми 429000387,87 грн за договором кредитної лінії №19/12 від 29.10.2012 року (в тому числі заборгованості по процентах та пені за прострочення повернення кредиту) без реалізації позивачем звернення стягнення на предмет застави є передчасним.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати процентів та інфляційних втрат, як похідні від основних позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначені підстави для скасування чи зміни рішення, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 року у справі №910/12965/16 підлягає скасуванню, з підстав неправильного застосування матеріального права (ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України), а апеляційна скарга Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" - задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції, покладаються: при відмові в позові - на позивача.

Судові витати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта, а при задоволенні апеляційної скарги - на іншу сторону.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 року у справі №910/12965/16 скасувати, та прийняти нове рішення, яким -

В задоволенні позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Грінем" (49006, м. Дніпро, вул. Робоча, 20, оф. 100, ) або з будь-якого іншого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд 2/10, ), або на будь-який інший рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, 227370,00 грн (двісті двадцять сім тисяч триста сімдесят гривен 00 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/12965/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк