ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р.Справа № 915/1237/14
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: В.В. Лашина

суддів: Л.О. Будішевсько

ОСОБА_1

При секретарі А.В. Безпалюку

За участю представників сторін:

Від ПАТ Дельта Банк ОСОБА_2, ОСОБА_3

Інші представники учасників провадження в судове засідання не зявилися.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Дельта Банк

на ухвалу господарського суду Миколаївської області

від 26.04.2017

у справі №915/1237/14

за заявою боржника ОСОБА_4 підприємства Югресурси

про банкрутство

ВСТАНОВИЛА:

21 серпня 2014 року господарським судом Миколаївської області за заявою боржника приватного підприємства «Югресурси» (у наступному за текстом ПП «Югресурси») було порушено провадження у справі про банкрутство останнього за ознаками статті 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду Миколаївської області від 02 вересня 2014 року боржника визнано банкрутом.

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариства «Дельта Банк» (в подальшому ПАТ «Дельта Банк») звернулося до ліквідатора та господарського суду із заявою про визнання ПАТ «Дельта Банк» заставним кредитором на загальну суму 1 169 477,82 грн. із внесенням майна ПП «Югресурси», яке є предметом застави, окремо до реєстру вимог кредиторів банкрута. Зазначений розмір заборгованості визначений за період з 19.12.2011 р. і станом на 01.09.2014 р., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 35 624,55 дол. США (467 184,34 грн.); борг за відсотками, нараховані за відсотковою ставкою 19,8 % у розмірі 53 552,50 дол. США (702 293,48 грн.).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року (суддя Ткаченко О.В.) грошові вимоги ПАТ «Дельта Банк» визнані частково, а саме в сумі 2756 грн. витрат по сплаті судового збору; в сумі 557 062,96 грн. боргу, у тому числі 284 747,03 грн. заборгованість за тілом кредиту, 188 950,36 грн. відсотки за користування кредитними коштами, 83 365,57 грн. відсотки за користування кредитними коштами за період з 11.04.2013 р. по 01.09.2014 р.

Ліквідатора банкрута зобовязано включити грошові вимоги ПАТ «Дельта Банк» в сумі 2756 грн. витрат по сплаті судового збору до першої черги задоволення кредиторських вимог, а в сумі 557 062,96 грн. боргу віднести до реєстру вимог кредиторів окремо, як вимоги забезпечені наступною іпотекою майна боржника.

Не погоджуючись з цією ухвалою, ПАТ «Дельта Банк» в апеляційній скарзі просить її скасувати та постановити судове рішення, яким задовольнити заяву ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки право на нарахування штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом не припиняється внаслідок прийняття судового рішення, а нарахування відсотків за ставкою 19,8 % є законним й підтвердженим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19.10.2011 р. по справі № 2-515/2011.

Ліквідатор боржника в відзиві на апеляційну скаргу просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» без задоволення.

Заслухавши пояснення представників скаржника, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків визначені договори та інші правочини.

За приписами статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Статтею 1049 названого Кодексу встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

За визначеннями статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 512 зазначеного Кодексу кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та гр. ОСОБА_5 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 45 000 доларів США зі строком повернення кредиту до 26.11.2016 р. та сплатою грошових коштів згідно графіку погашення кредиту. Відсоткова ставка визначена сторонами у розмірі 12,8 %.

Того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ЗАТ «Югресурси» укладений договір іпотеки нежитлових приміщень.

Пунктом 1.3 іпотечного договору встановлено, що іпотекою забезпечуються вимоги Банку, які виникають зі згаданого вище кредитного договору.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 1108172 від 26.11.2006 р.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 11.03.2014 р. у справі № 915/1068/13 позов ПАТ «Дельта Банк» було задоволено у повному обсязі, на користь позивача звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28.11.2006 р., з вартості якого підлягає сплаті заборгованість по 19.11.2011 р. за кредитним договором № 0 від 28.11.2006 р. в розмірі 473 697,39 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 284 747,03 грн. та 188 950,36 грн. відсотків за користування кредитними коштами. Також, стягнуто з ПП «Югресурси» на користь ПАТ «Дельта Банк» 9 473,95 грн. судового збору. Дане судове рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.05.2014 р.

Задовольняючи заяву ПАТ «Дельта Банк» частково, місцевий господарський суд виходив з того, що незадоволені вимоги кредитора засновані на безпідставном перерахуванні заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, здійснене за курсом НБУ станом на 01.09.2014 р., тоді як заборгованість вже була стягнута у справі № 915/1068/13, в якій також було встановлено, що процентна ставка за кредитним договором складає 12,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом по 26.11.2016 р. Відтак, господарський суд зазначив, що відсотки за кредитним договором № 0 від 28.11.2006 р. за період з 11.04.2013 р. по 01.09.2014 р. повинні нараховуватись за ставкою 12,8 % річних, виходячи із суми заборгованості за кредитом 284 747,03 грн.

Судова колегія погоджується із зазначеними висновками та вважає їх законними та обґрунтованими.

Безпосередньо судовим рішенням стягнуто суму боргу по кредиту, відсотки за кредитом та пеню за порушення строків сплати кредиту й процентів за користування ним станом на день розгляду справи № 915/1068/13.

Повторне стягнення заборгованості по кредиту шляхом перерахування курсу валюти договору на день порушення справи про банкрутство ПП «Югресурси» є переглядом рішення суду від 11.03.2014 р. у непередбачений законом спосіб.

Захист порушених інтересів ПАТ «Дельта Банк» внаслідок невиконання кредитного договору та судового рішення був можливий іншим чином, аніж перегляд судового рішення, - відшкодуванням інфляційних збитків, але ці вимоги не заявлялися та не розглядалися судом першої інстанції, що виключає їх задоволення апеляційною інстанцією в силу приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання ПАТ «Дельта Банк» про неврахування судом того, що у справі № 915/1068/13 заборгованість за кредитом визначена лише станом на 19.11.2011 р., а також того, що процентна ставка повинна розраховуватися саме на рівні 19,8 %, колегія суддів вважає неспроможними.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України встановлено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін (ст. 651 ЦК України).

Виходячи з аналізу ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ.

Відповідна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12.

У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12) суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про протиправність дій банку щодо нарахування заборгованості за кредитним договором з урахуванням підвищеної процентної ставки, оскільки банк допустив порушення умов кредитного договору в частині неналежного повідомлення боржника про зміну процентної ставки, адже факт відправлення повідомлення про підвищення процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку, без належних доказів отримання боржником такого повідомлення, є недостатнім для того, щоб вважати, що боржник належним чином повідомлений про зміну умов кредитного договору.

Умовами кредитного договору процентна ставка встановлена у розмірі 12,8 %.

Надані ПАТ «Дельта Банк» лише в апеляційній інстанції докази щодо отримання гр. ОСОБА_5 як боржником за кредитним договором повідомлень про збільшення відсоткової ставки судом першої інстанції не розглядалися. При цьому, скаржником не обґрунтовано причин неможливості подання таких доказів місцевому господарському суду, а тому ці докази згідно до положень ч. 1 ст. 101 ГПК України не можуть бути прийнятими.

У відповідності до статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника за основним зобовязанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобовязання.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

При цьому, статтею 11 названого Закону передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Положення статті 19 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов'язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Таким чином, збільшення розміру процентів за кредитним договором попередньо неузгоджені в іпотечному договорі вимагає наявності укладеної угоди до іпотечного договору, яка б відображала такі зміни основного зобовязання.

Розмір процентної ставки 12,8 % за користування кредитом встановлене безпосередньо в іпотечному договорі, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та ПП «Югресурси».

Зміни в умови іпотечного договору сторонами не вносилися. Доказів внесення відомостей щодо зміни умов обтяження нерухомого майна матеріали справи не містять.

Матеріали справи також не містять докази направлення повідомлень майновому поручителю щодо збільшення відсоткової ставки та згоди ПП «Югресурси» на таке збільшення своєї відповідальності за кредитними зобовязаннями гр. ОСОБА_5

Одним із принципів судочинства є змагальність сторін.

Так, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цю саму думку законодавець відтворив й у ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу, вказавши, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, що також відображено у положеннях статті 33 ГПК України.

Отже, ПАТ «Дельта Банк» не довело наявність правових підстав щодо застосування по відношенню до ПП «Югресурси» збільшеної процентної ставки.

До того ж, саме відсоткова ставка на рівні 12,8 % була предметом розгляду у справі № 915/1068/13, а заборгованість ПП «Югресурси» та вимоги ПАТ «Дельта Банк» розглядалися господарським судом станом на 10.04.2013 р., а не на 19 листопада 2011 року, як помилково вважає скаржник. Доказів, які б спростовували ці обставини, ПАТ «Дельта Банк» не надано.

При цьому, за змістом судових рішень у справі № 915/1068/13, за результатами розгляду якою з ПП «Югресурси» стягнуто суму заборгованості станом на 10.04.2013 р., господарськими судами також не досліджувалися докази отримання гр. ОСОБА_5 як боржником за кредитним договором повідомлень про збільшення відсоткової ставки.

Посилання ПАТ «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19.11.2011 р., в якій зазначено про збільшення процентної ставки, колегія суддів вважає помилковим, оскільки у даній справі ПП «Югресурси» не брало участі, а висновки суду стосуються договорів поруки із фізичними особами.

Згідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала господарського суду Миколаївської області відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Миколаївської області від 26.04.2017 р. у справі № 915/1237/14 без змін.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Лавриненко