ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.06.2017 Справа № 905/401/17

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Мельниченко Ю.С., суддів Попова О.В. та Курило Г.Є., при секретарі судового засідання (помічнику судді) Фроловій Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків

до відповідача: Приватного підприємства «ОМФАЛ-2», м. Краматорськ, Донецька область

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Святогірської міської ради, м. Слов'янськ, Донецька область

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2, м. Краматорськ, Донецька область

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013р., -

за участю представників сторін:

від позивача: Мамедова Н.Т - представник за довіреністю № 73 від 28.12.2016р.

від відповідача: Сергієнко Ю.Р. на підставі договору про надання правової допомоги від 04.04.2017 р.

від третьої особи 1: представник не з'явився,

від третьої особи 2: ОСОБА_2 (особисто)

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до ст. 811 Господарського-процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.06.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати (каб. 324) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємства ОМФАЛ-2, м. Краматорськ, Донецька область про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013р.

Ухвалою від 20.02.2017р. господарським судом Донецької області було порушено провадження по справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Святогірську міську раду, м.Словянськ, Донецька область. Розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою суду від 10.04.2017р. продовжено строк розгляду спору на 15 днів до 03.05.2017р. та відкладено розгляд справи на 27.04.2017р.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 27.04.2017р. з метою розгляду цієї справи утворено колегіальний склад суду: головуючий суддя - Мельниченко Ю.С., судді Попов О.В. та Курило Г.Є.

Ухвалою суду від 27.04.2017р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні 25.05.2017р.

Ухвалою суду від 25.05.2017р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, м. Краматорськ, Донецька область та відкладено розгляд справи на 20.06.2017р.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем приватизаційних зобов'язань, передбачених п.5.3 договору купівлі-продажу від 09.12.2013р., укладеного між позивачем та Приватним підприємством «ОМФАЛ-2», а саме на непогодження із позивачем подальшого відчуження майна, що було предметом цього договору, при укладанні договору купівлі-продажу від 08.12.2015р. між ОСОБА_2 та відповідачем, з огляду на чинність таких зобов'язань в силу приписів ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» протягом п'яти років з моменту укладання договору, тобто до 09.12.2013р.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст. 23 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", ст.ст.27, 30 Закону України „Про приватизацію державного майна", ст.ст. 16, 386, 530, 611, 612, 651 Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у наданому ним відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи 1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Третя особа 2 в судове засідання з'явилась, надала усні пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВСТАНОВИВ:

09.12.2013р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі-продавець) та Приватним підприємством «ОМФАЛ-2» (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу об'єкта групи А комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., за адресою: 84130, Донецька обл., м.Слов'янськ, м. Святогірськ, вул. Зарічна, буд. 1а, що обліковується на балансі Святогірської міської ради (далі-договір), згідно п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю об'єкт групи А комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., за адресою: 84130, Донецька обл., місто Слов'янськ, місто Святогірськ, вул. Зарічна, будинок 1а, що обліковується на балансі Святогірської міської ради (ідентифікаційний код 04053001), далі «об'єкт приватизації», а покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації, сплатити ціну його продажу і виконати визначені в договорі умови.

Об'єкт приватизації належить територіальній громаді міста Святогірська в особі Святогірської міської ради відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08.07.2009р. Святогірською міською радою на підставі рішення Святогірської міської ради від 20.07.2004 № 6-ХVI-24, зареєстрований Державним реєстратором - приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Семеновою Г.В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно індексний номер витягу 1414620 від 09.12.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 41, номер запису про право власності 3742547.

Відповідно до п. 1.3 договору указаний в цьому договорі об'єкт приватизації з урахуванням ПДВ продано за 28829 гривень 71 копійка (двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять дев'ять грн. 71 коп.), в тому числі ПДВ - 4804 гривні 95 копійок (чотири тисячі вісімсот чотири гривні 95 копійок).

Покупець зобов'язаний внести 28 829 гривень 71 копійку (двадцять вісім вісімсот двадцять дев'ять грн. 71 коп.), у тому числі ПДВ-4804 гривні 95 копійок (чотири тисячі вісімсот чотири гривні 95 коп.) у повному обсязі за придбаний об'єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору (п. 2.1. договору).

Згідно п. 3.1. договору передача об'єкта приватизації покупцю здійснюється продавцем у строк після сплати покупцем у повному обсязі ціни продажу об'єкта приватизації.

Відповідно до п. 3.2. договору передача об'єкта приватизації продавцем і прийняття його покупцем засвідчуються актом передачі, який підписується сторонами та скріплюється їх печатками.

Право власності на об'єкт приватизації переходить до покупця після державної реєстрації в установленому законом порядку права власності на придбане майно здійснюється після сплати у повному обсязі ціни продажу об'єкта приватизації (п. 3.3. договору).

Згідно п. 4.2. договору кожна сторона зобов'язується виконувати обов'язки, покладені на неї договором, та сприяти другій стороні у виконанні її обов'язків і має право вимагати від іншої сторони виконання належним чином її обов'язків.

Зокрема, згідно п. 5.3. договору, покупець зобов'язаний виконувати умови продажу об'єкта приватизації, а саме: забезпечити утримання об'єкта приватизації та прилеглої території у належному технічному та санітарному стані; забезпечити дотримання екологічних норм під час експлуатації об'єкта. Термін дії зобов'язань покупця за договором не перевищує п'ять років за умови виконання покупцем усіх умов продажу за договором купівлі-продажу та підписання акту підсумкової перевірки.

Згідно п. 5.5. договору будь-яке подальше відчуження, застава (іпотека), унесення до статутного капіталу іншого господарського товариства (далі відчуження) об'єкта приватизації можливе лише за умови збереження для нового власника зобов'язань, визначених у пункті 5.3. договору, виключно за згодою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, у порядку, що затверджується Фондом державного майна України.

Відповідно до п. 5.6. договору у разі подальшого відчуження приватизованого об'єкта новий власник об'єкта приватизації зобов'язаний у двотижневий строк з дня переходу до нього права власності на об'єкт приватизації подати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Донецькій області копії документів, що підтверджують його право власності.

Відсутність погодження Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області подальшого відчуження об'єкта приватизації є підставою для визнання правочинів щодо такого відчуження недійсними (п. 5.8. договору).

Розділом 6 договору встановлені обов'язки продавця, серед яких - передати покупцю об'єкт приватизації у встановлений цим договором строк та здійснювати контроль за виконанням умов цього договору.

Згідно п. 7.5. договору у разі невиконання покупцем зобов'язань за договором продавець має право у встановленому законодавством порядку порушити питання про його розірвання або визнання недійсним, стягнення завданих збитків та повернення об'єкта приватизації за актом приймання-передавання у комунальну власність.

Договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п. 13.4. договору).

Зазначений договір підписано представниками обох сторін, підписи скріплені печатками та посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Семеновою Г.В. 09.12.2013р. та зареєстровано в реєстрі за № 2900.

Згідно квитанції № 17001.179.3. від 09.12.2013р. відповідачем на виконання п. 2.1. договору було сплачено грошові кошти в сумі 28 829 грн. 17 коп.

10.12.2013р. на виконання договору купівлі-продажу від 09.12.2013р. між сторонами було підписано акт передачі комунального майна, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає проданий 09.12.2013р. шляхом викупу об'єкт групи А комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., за адресою: 84130, Донецька обл., м. Слов'янськ, м. Святогірськ, вул. Зарічна, буд. 1а, що знаходиться на балансі Святогірської міської ради. Майно передається згідно зі зведеним актом інвентаризації майна від 30.09.2013р., затвердженим Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області 16.10.2013р.

В подальшому, 08.12.2015р. між Приватним підприємством «ОМФАЛ-2» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 38,8 кв.м., що розташоване за адресою: Донецька область, місто Слов'янськ, місто Святогірськ, вулиця Зарічна, будинок номер 1 а (один а) (надалі - предмет договору).

Згідно п. 1.2. зазначеного договору купівлі-продажу нежитлове вбудоване приміщення, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Семеновою Г.В., приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 09.12.2013р. за Р. № 2900, зареєстрованого тоді ж тим же нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №41 (номер запису про право власності 3747607).

Відповідно до п.3.1. вищезазначеного договору купівлі-продажу право власності на нежитлове приміщення переходить до покупця після державної реєстрації цього договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Передача предмету договору відбулася до підписання договору шляхом передачі покупцеві ключів та технічної документації на відчужуване майно.

Зазначений договір підписано представниками обох сторін та посвідчено Приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області 08.12.2015р. за № 2974.

Як свідчать матеріали справи, листом від 11.04.2016р. № 17-10-02001 позивачем відповідно до абз. 3 п. 2.1. було направлено на адресу відповідача письмовий запит щодо стану виконання умов спірного договору для подальшого опрацювання наданих власником об'єкта приватизації документів (документальний контроль).

Посилаючись на подальше відчуження відповідачем об'єкту приватизації без погодження з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області позивач звернувся до суду із відповідним позовом з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у застосуванні заходів відповідальності за невиконання зобов'язань за приватизаційним договором у формі визнання недійсним зазначеного договору.

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, наступна сукупність умов:

- наявність у позивача певного субєктивного права (інтересу) обєкту судового захисту;

- порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку Відповідачів;

- належність обраного способу судового захисту (з точки зору передбаченого до застосування діючим законодавством та адекватного наявному порушенню).

Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів предмету доказування зумовлює відмову у задоволені позову.

Суд наголошує, що обовязковість доведення наявності факту порушення спірної угодою прав та/або інтересів Позивача випливає із позиції Вищого господарського суду України, викладеною в абз. 1 п. 4. Роз'яснення „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" від 12.03.1999р. № 02-5/111 та у повній мірі узгоджується із змістом ст. 55 Конституції України.

Оскільки предметом договору є окреме індивідуально визначене майно, яке віднесене до об'єктів державної власності групи А, то правовідносини між органом приватизації і покупцем державного майна регулюються саме Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

В силу частини 2 статті 1 Закону України "Про приватизацію невеликих державним підприємств (малу приватизацію)" до відносин щодо приватизації невеликих державних підприємств, не врегульованих цим Законом, застосовується Закон України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Враховуючи характер правовідносин між учасниками договору (приватизаційні), останні (правовідносини) регулюються також відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами спірного договору купівлі-продажу.

Статтею 22 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, що право володіння, користування і розпорядження об'єктом приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Відповідно до ч.8 ст.23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" органи приватизації здійснюють контроль за виконанням покупцем умов договору купівлі-продажу, а у разі їх невиконання застосовують санкції, передбачені чинним законодавством, та можуть у встановленому порядку порушувати питання про розірвання договору.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами. Зазначені органи діють у межах повноважень, визначених відповідними місцевими радами, та є їм підпорядкованими, підзвітними і підконтрольними (ст. 7 ЗУ «Про приватизацію державного майна», в редакції, що діяла на момент продажу об'єкту приватизації).

Зважаючи на статус позивача, державний орган приватизації згідно ст. 7 Закону України „Про приватизацію державного майна" та приписи абз. 16 ч. 2 ст. 27 цього Закону, і ч. 8 ст. 23 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", подання розглядуваного позову розцінюється судом як реалізацію Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області у розумінні ч. 2 ст. 1 та ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України спеціального повноваження із захисту інтересів держави у сфері контролю за дотриманням приватизаційного законодавства, що і є обєктом захисту у розглядуваній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України позивач як державний орган приватизації має здійснювати свої повноваження з контролю за виконанням приватизаційних зобовязань виключно в межах, встановлених законом, у тому числі щодо строків дії відповідних обтяжень приватизаційного майна.

Правила організації та здійснення органами приватизації контролю за виконанням покупцями об'єктів приватизації умов договорів купівлі-продажу цих об'єктів визначено Порядком контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації державними органами приватизації, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 N 63, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 травня 2012 р. за N 815/21127 (надалі Порядок).

Згідно п. 1.3. Порядку контроль за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації включає:

- проведення державними органами приватизації безпосередньо на об'єктах приватизації або в господарських товариствах, акції (частки, паї) яких є об'єктом приватизації, перевірок виконання власниками цих об'єктів зобов'язань, визначених у договорах купівлі-продажу;

- опрацювання документів щодо стану виконання умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації, отриманих від власників цих об'єктів на запит державних органів приватизації;

- застосування санкцій, передбачених чинним законодавством і умовами договорів купівлі-продажу за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань, визначених договорами купівлі-продажу об'єктів приватизації.

Відповідно до п. 2.1. Порядку державний орган приватизації здійснює плановий та позаплановий контроль за виконанням умов договору шляхом: проведення перевірок безпосередньо на об'єкті приватизації або у господарському товаристві, акції (частки, паї) якого є об'єктом приватизації; письмового запиту щодо стану виконання умов договору та подальшого опрацювання наданих власником об'єкта приватизації документів (документарний контроль).

Згідно п. 2.2. Порядку про проведення перевірки державний орган приватизації письмово повідомляє (не пізніше ніж за 10 календарних днів до початку її проведення) шляхом направлення рекомендованого листа.

Пунктом 2.16. Порядку передбачено, що документарний контроль здійснюється шляхом направлення державним органом приватизації письмового запиту власнику об'єкта про надання документів щодо стану виконання умов договору. В зазначеному запиті встановлюється строк для надання документів, який не може бути меншим ніж 10 календарних днів з дати отримання власником запиту.

Судом встановлено, що в межах розглядуваної справи позивачем проводився документарний контроль з дотримання відповідачем умов договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 4.2. Порядку контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації державними органами приватизації, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 N 63, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 травня 2012 р. за N 815/21127 у разі не вирішення спору в рамках досудового врегулювання державний орган приватизації звертається до господарського суду для застосування санкцій, передбачених законом та договором, зокрема щодо:

примусового виконання умов договору;

стягнення штрафів та пені;

розірвання договору або визнання його недійсним та повернення об'єкта у державну власність.

Згідно з частиною 5 статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що заявляючи позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013р., позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Частина 1 ст.215 ЦК України встановлює, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України:

1) Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину є вичерпним.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Способи волевиявлення та форми правочину встановлені в статтею 205 Цивільного кодексу України, за якою правочин може вчиняться усно або в письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою ( ст. 207 Цивільного кодексу України).

Сторони не заперечують, що спірний договір підписаний повноважними особами сторін.

Відповідно до ч.2 ст.180 Господарського кодексу України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Сторони погодили текст та дійшли згоди щодо всіх істотних умов спірного договору, термінів, підписали та приступили до виконання взятих на себе зобовязань відповідно до умов договору.

Отже, вбачається погодження сторонами суттєвих умов правочину у розумінні наведених норм права.

У п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно п. 22 Листа Вищого арбітражного суду від 25.04.2001р. № 01-8/500 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів законодавства про приватизацію державного майна» зазначені у частині другій статті 27 зобов'язання зберігають свою дію для осіб, які придбають об'єкт приватизації у разі його відчуження протягом терміну дії цих зобов'язань. Таке відчуження можливо виключно за згодою державного органу приватизації, який здійснює контроль за виконанням зобов'язань (частина друга статті 27 Закону). Недодержання цієї вимоги є підставою для визнання відповідної угоди недійсною згідно із статтею 48 Цивільного кодексу України. Порядок надання державними органами приватизації згоди на подальше відчуження об'єктів, придбаних покупцями державного майна за договорами купівлі-продажу, затверджено наказом ФДМУ від 30.03.2001 N 500.

Беручи до уваги обраний позивачем спосіб судового захисту визнання договору купівлі-продажу недійсним, тобто заперечення законності підстави набуття відповідачем права власності на обєкт приватизації, подання розглядуваного позову державним органом приватизації опосередковую вмотивоване захистом державних інтересів втручання державної влади у використання права на майно.

В свою чергу, оцінка обґрунтованості такого втручання вимагає застосування приписів ратифікованих Україною ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р. гарантій права мирного володіння майном.

Так, в контексті усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка згідно ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права для національних судів, „...стаття 1 Першого Протоколу містить три чіткі положення: перше, яке міститься у першому абзаці першого пункту та має загальний характер, проголошує принцип поваги до права власності; друге, яке міститься у другому абзаці того ж пункту, передбачає можливість позбавлення права власності та встановлює умови для нього; третє, яке міститься у другому пункті, визнає за державами повноваження регулювати користування майном відповідно до загальних інтересів. Мова не йде про правила, які не мають звязку між собою. Друге та третє положення стосуються конкретних випадків посягання на право власності; таким чином, вони повинні тлумачитися у світлі принципу, зазначеного у першому положенні." (п. 46.Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Жовнер проти України" від 29.06.2004р.).

Пункт 48 згаданого Рішення Європейського суду з прав людини місить наступний висновок: „Суд нагадує, що стаття 1 Першого Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання прав на майно було законним. Суду також належить з'ясувати, чи дотримується справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян".

Отже, підсумовуюче викладене та враховуючи, що приведені вище норми національного законодавства України про приватизацію пов'язують можливість здійснення органом приватизації функцій контролю за виконанням умов спірного приватизаційного договору, а у розумінні термінології Європейського суду з прав людини втручатися державній владі у здійснення відповідного права власності на обєкт приватизації, із наявністю незакінчених строків дії приватизаційних обтяжень, не встановлення таких строків у спірному договорі унеможливлює законність такого державного втручання.

Відносно наявності порушення відповідачем приведених у позові приватизаційних зобов'язань суд наголошує на тому, що укладання наданого до позову договору купівлі-продажу між третіми особами не є порушенням умов спірного договору з боку відповідача, оскільки він є стороною цього договору.

Крім того, суд також зауважує, що задоволення заявлених позовних вимог не узгоджується із встановленими п. 6 ст.3 Цивільного кодексу України принципами справедливості, добросовісності та розумності, а отже і не сприяє досягненню визначеної ст. 55 Конституції України мети судового захисту.

Так, саме по собі визнання спірного договору недійсним у будь-якому разі не призведе до усунення згаданих у позові порушень та не відновить державні права або інтереси, реституційні наслідки не тільки не заявлені, але й взагалі є неможливими через відсутність відповідного майна у відповідача та в контексті приписів ст. 388 Цивільного кодексу України з огляду на добросовісність набуття об'єкту приватизації ОСОБА_2.

Відтак, утворення шляхом задоволення заявлених позовних вимог підстав для піддання сумніву наявності у ОСОБА_2 права власності на об'єкт приватизації шляхом подання подальших позовів несумісне із непорушністю права власності, закріпленою ст. 41 Конституції України.

Відсутність у приватизаційному законодавстві спеціальних положень щодо моменту визнання договору недійсним і наслідків такого визнання зумовлює необхідність застосування відповідних загальних правил Цивільного кодексу України. Враховуючи правову позицію Верховного суду України, викладену в абз. 3 п. 2 Постанови Пленуму „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9, оцінка законності спірного договору має здійснюється судом з урахуванням законодавства, що діяло на момент його вчинення.

Дійсно, адже приписи:

- ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України пов'язують недійсність правочину саме із недодержанням в момент його вчинення вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу,

- ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю;

- ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин визнається судом недійсним з моменту його вчинення.

В свою чергу, позивач вимагає визнати спірний договір недійсним через обставини, які не існували на момент його вчинення, та посилаючись на порушення умов, встановлених цим же договором. Між тим, у світлі наведених вище норм, законність договору у минулому обєктивно не може перебувати від майбутніх обставин, а заперечення законності договору через не виконання його умов принаймні потребує правомірності встановлення та існування самих умов (складової частини спірного договору), а це не сумісно із недійсністю всього договору з моменту укладання, ч. 5 ст. 27 Закону України „Про приватизацію державного майна" не містить жодних правил, які б могли спростувати означену невідповідність між підставами, предметом позову та наслідками його ймовірного задоволення.

Беручи означені міркування щодо розбіжностей між підставами недійсності договорів за Цивільним кодексом України, який набув законної сили 01.01.2004р., та згідно ч.5 ст. 27 Закону України „Про приватизацію державного майна", яка введена в дію 20.03.1997р., суд враховуючи правову позицію Конституційного Суду України, приведену в абз. 5 п. 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року N 4-зп: „Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше" та порядку застосування такої позиції Верховним Судом України в п. 1 Постанови Пленуму №15 від 18.12.2009р., суд дійшов висновку про неможливість використання органом приватизації такого способу судового захисту, як оспорювання недійсності приватизаційних договорів з мотивів їх невиконання, з моменту набуття законної сили Цивільним кодексом України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем як наявності захищуваного права, так і його порушення з боку відповідача, а також можливості застосування обраного способу судового захисту, що зумовлює відмову у задоволені позову.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписом ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись п. 6 ст. 3, ст.ст. 15, 16, 203, 204, 205, 207, 215, 216, ч. 1 ст. 236, ст.ст. 388, 525, 526, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 20, 180, 193 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 19, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ч. 2 ст. 1, 22, ч. 8 ст. 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», ст.ст. 3, 7, 27 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 1, 2, 4, 42-47, 28, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Приватного підприємства ОМФАЛ-2, м.Краматорськ, Донецька область за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Святогірської міської ради, м. Слов'янськ, Донецька область, та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, м. Краматорськ, Донецька область про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013р. - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення.

У судовому засіданні 20.06.2017р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.06.2017р.

Головуючий суддя Ю.С. Мельниченко

Суддя О.В. Попов

Суддя Г.Є. Курило