ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.07.2017р. Справа № 905/1164/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕРА-Д, м.Дніпро

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м. Краматорськ, Донецька область

про: стягнення основного боргу в сумі 18604,50грн., інфляційних втрат в розмірі 11865,90грн., 3% річних в розмірі 1351,38грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 04.07.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТЕРА-Д, м. Дніпро звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м. Краматорськ, Донецька область про стягнення основного боргу в сумі 18604,50грн., інфляційних втрат в розмірі 11865,90грн., 3% річних в розмірі 1351,38грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання умов договору поставки №15/727 від 21.08.2014р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 525, 526, 549, 625, Цивільного кодексу України, ст. 193, 218, 230, 231 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 2, 4, 5, 12, 22, 54, 55, 56, 57 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки №15/727 від 21.08.2014р.; специфікації №1 від 21.08.2014р., №2 від 09.09.2014р., №3 від 14.10.2014р.; видаткові накладні: №РН-000190 від 09.09.2014р., №13 від 27.01.2015р., №14 від 27.01.2015р.; довіреності № 1788 від 09.09.2014р., №99 від 26.01.2015р.; рахунки-фактури № СФ-0000305 від 21.08.2014р., №511 від 24.12.2014р., №512 від 24.12.2014р; претензію № 07/04-15/727 від 07.04.2017р.; гарантійні листи; розрахунок суми позову; банківські виписки; правоустановчі документи.

Під час розгляду справи позивачем було надано додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: акт звірки взаєморозрахунків; рішення про призначення директора, наказ про призначення директора; податкові накладні; витяги з ЄДРПОУ стосовно статусу та місцезнаходження позивача та відповідача; товарно-транспортні накладні; письмові пояснення №09/06-1 від 09.06.2017р.

03.07.2017р. від відповідача до суду надійшов відзив №17/689-1171 від 30.06.2017р. на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність обовязку у відповідача з оплати продукції внаслідок не надання позивачем документів, зазначених у п. 6.1. договору.

Представник позивача у судове засідання 04.07.2017р. не зявився, 07.06.2017р. на адресу суду надав клопотання, в якому підтримав позовні вимоги та просив суд розглянути справу без участі представника позивача.

Представник відповідача у судове засідання 04.07.2017р. не зявився, вимоги ухвал суду виконав частково, про причини неявки суд не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

21.08.2014р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки №15/727 (далі договір), згідно п. 1.1., якого постачальник зобовязався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар (продукцію), загальну кількість, одиницю виміру, ціну за одиницю виміру та загальну ціну, виробник якого визначені сторонами в специфікаціях, що є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 5.2 договору, датою поставки товару вважається дата його передачі покупцю постачальником в установленому в специфікації місці.

За умовами п. 9.3. договору покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, визначеного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунка на оплату та сертифікату якості, якщо інше не передбачено специфікацією.

В матеріалах справи містяться специфікації до договору №1 від 21.08.2014р., №2 від 09.09.2014р., №3 від 14.10.2014р., в яких сторони узгодили найменування, кількість, ціну, загальну вартість продукції, умови поставки продукції, строк поставки, а також визначили умови оплати товару 50% передоплати по факту загрузки товару в транспортній засіб, 50% оплати по факту поставки товару з відстрочкою платежу 35 календарних днів з моменту поставки товару.

Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками та діє до 31.12.2015р. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору (п.п. 13.1.-13.3. договору).

На виконання умов договору позивач поставив продукцію відповідачу, що підтверджується видатковими накладними №РН-000190 від 09.09.2014р., №13 від 27.01.2015р., №14 від 27.01.2015р. на загальну суму 65208,94грн.

Продукція була отримана уповноваженими представниками відповідача, які діяли на підставі довіреностей 1788 від 09.09.2014р., №99 від 26.01.2015р.

Відповідач 10.09.2014р., 26.01.2014р. здійснив 50% передоплати за видатковими накладними №РН-000190 від 09.09.2014р., №13 від 27.01.2015р., №14 від 27.01.2015р. в розмірі 32604,47грн., що підтверджується банківськими виписками.

26.01.2015р. відповідач за видатковою накладною №РН-000190 від 09.09.2014р сплатив 13999,97грн. по факту поставки товару.

07.04.2017р. позивач звернувся до відповідача з претензією №07/04-15/727 щодо сплати суми боргу, 3% річних та інфляційних втрат, яка не була задоволена останнім, у звязку з чим позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором поставки №15/727 від 21.08.2014р., стягненні інфляційних втрат та 3% річних.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки №15/727 від 21.08.2014р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки №15/727 від 21.08.2014р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом, сторони визначили в договорі умови оплати, за якими покупець зобов'язаний сплатити 50% передоплати по факту загрузки товару в транспортний засіб, 50% оплати по факту поставки товару з відстрочкою платежу 35 календарних днів з моменту поставки товару.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковими накладними №РН-000190 від 09.09.2014р., №13 від 27.01.2015р., №14 від 27.01.2015р. товару, у нього виникло зобов'язання з його оплати у розмірі 65208,94грн.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу продукцію за спірними накладними на загальну суму 65208,94грн.

Відповідач своє зобовязання з оплати вартості поставленого товару виконав частково, сплатив 46604,44грн., що підтверджується банківськими виписками. Решта суми в розмірі 18604,50грн. залишилась несплаченою.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплати заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленого товару, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що він був отриманий останнім.

Стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві №17/689-1171 від 30.06.2017р. на позовну заяву, про відсутність доказів виконання п. 6.1 договору поставки № 15/727 від 21.08.2014р. щодо вручення покупцю відповідного повного пакету документів суд зазначає наступне.

Згідно п.п. 8.1, 8.2 договору сторони дали згоду на застосування в процесі приймання поставленої продукції правил, передбачених Інструкціями Держарбітражу при ОСОБА_1 СРСР про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості (П-6) та про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості (П-7).

За вимогами пункту 14 Інструкції П-7 приймання продукції по якості та комплектності проводиться у точній відповідності із стандартами, технічними умовами, основними та особливими умовами поставки, іншими обовязковими для сторін правилами, а також супроводжувальним документам, які підтверджують якість та комплектність поставленої продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення щодо якості, рахунок-фактура, специфікація та інше). Відсутність зазначених супроводжувальних документів або деяких з них не зупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається акт про фактичну якість та комплектність поставленої продукції та в акті зазначається які документи відсутні.

За вимогами пункту 12 Інструкції П-6 приймання продукції по кількості проводиться по транспортним та супровідним документам відправника, і в разі відсутності товаросупровідних документів складається акт, в якому вказується які документи відсутні.

Отже, не складання відповідачем за відповідними поставками згідно вимог Інструкцій П-6 та П-7 акту про відсутність будь-яких документів в пакеті товаросупроводжувальних документів є підтвердженням надання позивачем всіх необхідних документів.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження обставин, про які зазначає та не довів факту порушення постачальником (позивачем по справі) строків передачі товаросупроводжувальних документів.

Статтею 666 Цивільного кодексу України визначено, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Проте, відповідач не надав доказів скоєння дій, передбачених зазначеною нормою права або умовами договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що всі документи, визначені договором, були надані позивачем.

Виходячи з наведеного, відповідач не надав доказів на підтвердження обставин, про які зазначає та не довів факту порушення постачальником (позивачем по справі) строків передачі товаросупроводжувальних документів.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 18604,50грн.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 1351,38грн. та інфляційні нарахування в розмірі 11865,90грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що в договорі та специфікаціях сторони встановили порядок оплати за поставлену продукцію, а саме - 50% передоплати по факту загрузки товару в транспортний засіб, 50% оплати по факту поставки товару з відстрочкою платежу 35 календарних днів з моменту поставки товару.

Отже, в силу ст. 253 Цивільного кодексу України, позивач здобув право вимоги сплати боргу за видатковими накладними №РН-000190 від 09.09.2014р. 15.09.2014р., №13 від 27.01.2015р. 04.03.2015р., №14 від 27.01.2015р. 04.03.2015р.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, правові підстави, період та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог та стягнення 1348,32грн. та 8211,42грн. відповідно.

Часткове задоволення в частині стягнення 3% річних, обумовлено тим, що позивачем невірно встановлена початкова дата виникнення заборгованості, з урахуванням приписів ст.. 253 Цивільного кодексу України.

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань, обумовлено тим, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 N 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 59, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕРА-Д, м.Дніпро до Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь", м. Краматорськ, Донецька область про стягнення основного боргу 18604,50грн., інфляційних втрат в розмірі 11865,90грн., 3% річних в розмірі 1351,38грн. задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306, Донецька область, м. Краматорськ, , п/р 4820 в «Промінвестбанк», МФО 300012) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕРА-Д (49000, м. Дніпро, вул. Пролісків, буд. 5, , п/р 8700 в АТ «УкрСиббанк», МФО 351005, поштова адреса: 49051, м. Дніпро, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, оф. 32) суму основного боргу у розмірі 18604,50грн., 3% річних 1348,32грн., інфляційних втрат - 8211,42грн витрати по сплаті судового збору у розмірі 1416,00.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 3654,48грн., 3% річних у розмірі 3,06грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 04.07.2017р. оголошено та підписано повний текст рішення.

Суддя Я.О. Левшина