Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "26" червня 2017 р. Справа № 906/332/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Тимошенка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від 1-го відповідача: ОСОБА_1

від 2-го відповідача: ОСОБА_2 (директор, наказ №226-к від 13.10.16.)

прокурор: Дереча І.В. (посвідчення №023362 від 04.12.13.)

розглянув у судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Керівника Коростишівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Територіальної громади сіл,селищ,міст району в особі Радомишльської районної ради

до 1) Приватного підприємця ОСОБА_1 (м.Радомишль.

Житомирська область)

2) Радомишльської гімназії Житомирської області (м.Радомишль, Житомирська

область)

про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01.12.2013р., зобов'язати звільнити вбудоване приміщення їдальні та передати за актом приймання-передачі.

Керівник Коростишівської місцевої прокуратури в особі позивача звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01.12.13., укладений між Радомишльською гімназією та приватним підприємцем ОСОБА_1, площею 15 кв.м, яке розташоване в м.Радомишль по вул. Петрівській, 32, а також про зобов'язання ПП ОСОБА_1 звільнити вбудоване приміщення їдальні, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м.Радомишль, вул. Петрівського,32 та передати його за актом приймання - передачі Радомишльській гімназії Житомирської області.

Позовні вимоги грунтуються на тому, що за спірним договором в оренду для роздрібної торгівлі продуктами харчування передано об'єкт освіти, який згідно норм чинного законодавства не підлягає використанню не за призначенням.

Представник позивача - Радомишльської районної ради у судове засідання не з`явився. 22.06.17 до суду надійшла заява, в якій позивач просить розглядати справу без участі його представника.

Прокурор позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві з врахуванням додаткових письмових пояснень.

Перший відповідач та представник 2-го відповідача проти позову заперечили у відповідності до письмових відзивів на позовну заяву, а також просять застосувати позовну давність.

Заперечуючи проти застосування позовної давності прокурор зазначив, що порушення є триваючим.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2013 між Радомишльською гімназією (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності територіальної громади, а саме: вбудоване приміщення їдальні Радомишльської гімназії (буфет) площею 15 кв.м., яке розміщене за адресою: вул. Петрівського, 32 м. Радомишль Житомирської області, для роздрібної торгівлі продуктами харчування (буфет) (а.с.25).

Вказане майно передано орендарю ПП ОСОБА_1 на підставі акту приймання - передачі від 01.12.2013 (а.с.30).

Відповідно до п.10.1 договору останній укладено строком до 01 листопада 2015 року включно.

Додатковою угодою від 14.10.2015 сторони продовжили термін дії договору оренди строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 01.09.2018 (а.с.31).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо.

Також, ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України також визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушення хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ст.3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Відповідно до п. "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Частиною 2 ст.18 Закону України "Про освіту", визначено, навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 вказаного Закону встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до п.2 статті 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 27.08.2010 №796, на який посилається відповідач, до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Проте, вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі, на умовах оренди).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що хоча ст.61 Закону України "Про освіту" зазначає, що додатковими джерелами фінансування навчальних закладів, заснованих, в тому числі, на комунальній власності, можуть бути доходи від надання в оренду приміщень. Однак, оренда приміщень у них дозволяється лише у випадках, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Передання будь-яких приміщень загальноосвітніх навчальних закладів у оренду суб'єктам господарювання для проведення господарської діяльності, не пов'язаної з наданням освітніх послуг, прямо заборонено законом.

Проте, згідно з п. 1.1 Договору, майно передано суб'єкту господарювання в оренду з метою здійснення господарської діяльності: для роздрібної торгівлі продуктами харчування (буфет).

Частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" , визначено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають використанню не за призначенням.

Таким чином, оскаржуваним договором оренди фактично змінено цільове призначення частини приміщення загальноосвітнього закладу та визначено його використання для здійснення торгівельної діяльності, тобто для проведення господарської (підприємницької) діяльності орендарем.

Відповідно до п. 3. 19 ДСанПІН 5.5.2.008-01, здача в оренду територій, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально - виховним процесом, не дозволяється.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

З викладеного господарський суд приходить до висновку, що позов є підставним.

Разом з тим суд відмовляє в задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст.29 ч.2 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Тобто позивачем є Радомишльська районна рада.

Спірний договір оренди укладено 01.12.2013 та погоджено Радомишльською районною радою (позивачем). З цього ж дня суд вважає, що Радомишльська районна рада дізналась про можливе порушення своїх прав та інтересів, тобто з цього дня почався перебіг позовної давності

Приписами ст. 257 ЦК України унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, 3-х річний строк позовної давності сплинув 01.12.16. Прокурор звернувся з даним позовом до суду 11.04.17, тобто з пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Щодо заперечень прокурора на заяву відповідача про застосування позовної давності суд констатує наступне.

Зміст статті 215 ЦК України свідчить про те, що підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону саме на момент його вчинення. Тобто при вирішенні таких спорів дослідженню підлягають правовідносини, які виникли саме при вчиненні правочину а не в процесі його виконання. Тому не має правового значення при вирішенні питання про застосування позовної давності у даному спорі аргумент прокурора щодо триваючого порушення.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 30.06.17

Суддя Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2- позивачу (рек. з повідом.)