РІШЕННЯ

27 червня 2017 року Справа № 913/471/17

Провадження №33/913/471/17

За позовом Публічного акціонерного товариства Укргазвидобування , м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання, м.Луганськ

про стягнення 10 920 грн 30 коп.

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Медуниця Р.І.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 2-363д від 19.12.2016;

від відповідача: предстаник не прибув.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерного товариства Укргазвидобування звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання про стягнення на підставі договору про спільне використання технологічних електричних мереж №4С від 07.06.2010 заборгованості в сумі 10 920 грн 30 коп. за надані послуги в період з червня по жовтень 2016 року, з яких:

- 8 756 грн 45 коп. - заборгованість за отримані послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання;

- 1 226 грн 99 коп. - пені;

- 171 грн 55 коп. 3% річних;

- 765 грн 31 коп. інфляційні втрати.

Господарський суд звертає увагу на те, що у вступній частині позовної заяви зазначено, що позивачем є Публічне акціонерне товариство Укргазвидобування в особі філії Газопромислове управління Шебелинкагазвидобування. Водночас позов підписано представником Публічного акціонерного товариства Укргазвидобування ОСОБА_2, повноваження якого підтверджується долученою довіреністю від 19.12.2016 №2-328д виданою безпосередньо Публічним акціонерним товариством Укргазвидобування для представництва інтересів довірителя. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем у справі є саме Публічне акціонерне товариство Укргазвидобування.

Позивач на обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем, як користувачем мереж, своїх зобовязань за договором, зокрема в частині проведення своєчасного та повного розрахунку за надані йому послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання протягом червня-жовтня 2016 року, а тому у звязку із допущенням прострочення виконання грошового зобовязання, позивачем на підставі п.8.2.1. договору та ст.625 ЦК України нараховано відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.06.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 27.06.2017.

В судове засідання 27.06.2017 прибув лише представник позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити повністю.

Від позивача через канцелярію суду надійшли додаткові письмові пояснення №2-6328-3 від 23.06.2017, згідно яких протокол розбіжностей відносно пунктів 2.12. та 9.4 договору підписано сторонами в редакції власника під час укладення договору №4С від 07.06.2010. Позивач не здійснював в досудовому порядку нарахування та стягнення пені за прострочення відповідачем розрахунків за спірний період, рахунки на сплату пені позивачем не надавались відповідачу. За твердженням позивача, стягнення штрафних санкцій за порушення зобовязань за договором є правом останнього, яке він може реалізувати шляхом, зокрема, звернення до суду із відповідним позовом про стягнення таких штрафних санкцій (а.с.95-96).

Крім того, представником позивача в судовому засіданні подано заяву про виправлення технічних помилок, допущених у розрахунку пені (в зазначених періодах нарахування, а саме році 2016, замість 2017, за зобовязаннями вересня-жовтня 2016), що враховується судом.

Судом у відповідності до даних, розміщених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що місцезнаходженням відповідача є: кв. Гайового, буд.35 а, м.Луганськ, 91021 (а.с.74).

За інформацією Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта розміщеній на офіційному веб-сайті (http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/05B89C5B88C05079C2257D7E002C3293), пересилання пошти, зокрема, до/з м. Луганська тимчасово не здійснюється.

На виконання ч.2 ст.9 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з метою створення належних умов, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обовязків, для належного інформування учасника процесу відповідача, який знаходиться на території проведення антитерористичної операції, відповідно до приписів пп.4 п.6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 Про Закон України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції оголошення про час і місце судових засідань були розміщені на сторінці господарського суду Луганської області (у розділі "Повідомлення для сторін, які знаходяться у зоні проведення антитерористичної операції) офіційного веб-порталу Судова влада в Україні в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/), про що свідчать наявні в матеріалах справи роздруковані сторінки з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідань господарського суду.

Судом зясовано, що на сайті Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання за адресою http://www.en.lg.ua/kontakt розміщено також в якості засобу звязку електронну адресу відповідача - .

З метою належного повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання, призначеного на 27.06.2017 суд додатково направив ухвалу суду на вказану електронну адресу відповідача (а.с.83).

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечив участі свого представника в судовому засіданні, хоча був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву №1319 від 19.06.2017 та додаткові письмові пояснення за вих.№1320, в яких заперечив проти заявлених позовних вимог в частині стягнення пені, посилаючись на їх передчасність та не виникнення обовязку з оплати пені, оскільки позивачем в порушення п.8.2.1 договору №4С від 07.06.2010 року не надано рахунків відповідачу на оплату пені. Крім того, договір №4С від 07.06.2010 було укладено сторонами з урахуванням пропозицій позивача, оформлених протоколом розбіжностей до договору (а.с.86-89; 90).

Враховуючи належне повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, а також те, що на адресу суду не надходило обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, ухвалою суду явка не визнавалася обовязковою, сторонами надані письмові пояснення та відзив із викладенням власних правових позицій, в матеріалах справи наявні документи, необхідні для правильного вирішення спору, за висновком суду неприбуття представника відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті.

У судовому засіданні 27.06.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, та заслухавши пояснення представника позивача, суд

В С Т А Н О В И В:

Між Дочірньою компанією Укргазвидобування НАК Нафтогаз України в особі філії Газопромислового управління Шебелинкагазвидобування (далі позивач), як власником, та Товариством з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання (далі відповідач), як користувачем, було укладено договір № 4С від 07.06.2010 (далі договір) про спільне використання технологічних електричних мереж з протоколом розбіжностей в редакції, запропонованій позивачем (а.с.13-33).

Додатковою угодою від 28.01.2013 до договору у звязку з реорганізацією Дочірньої компанії Укргазвидобування Національної акціонерної компанії Нафтогаз України шляхом перетворення у Приватне акціонерне товариство Укргазвидобування, сторону договору №4С від 07.06.2010 Дочірню компанію Укргазвидобування Національної акціонерної компанії Нафтогаз України замінено на Приватне акціонерне товариство Укргазвидобування.

Згідно з п.1.1 договору, власник зобовязується надавати послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії (далі послуги з утримання технологічних мереж спільного використання) в точки приєднання електроустановок користувача, а користувач своєчасно сплачувати вартість послуг Власника з утримання технологічних електричних мереж спільного використання відповідно до умов договору.

Порядок розрахунку вартості послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання наведено в додатку Порядок обрахування плати за послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання, який розроблено відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованої в Міністерстві Юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423 (п. 7.2 договору).

Пунктом 7.3. договору визначено, що оплата користувачем послуг з утримання технологічних мереж спільного використання здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок власника на підставі рахунку, виставленого власником користувачу. Власник виставляє рахунок після підписання сторонами акту про обсяг переданої електричної енергії та акту прийму-здачі наданих послуг. Користувач сплачує рахунок протягом десяти днів, починаючи з дня його отримання від власника.

Відповідно до п. 7.1. договору, розрахунковим вважається період з 1 числа поточного місяця до 1 числа наступного місяця.

Договір набирає чинності з 01.10.2010, укладається на строк до 31.12.2010 року та вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах, якщо за місяць до закінчення цього строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від договору або його перегляд. Договір може бути розірвано достроково за згодою сторін або в інших випадках, передбачених законодавством. Договір втрачає чинність у разі переходу права власності (права господарського відання) та технологічні електричні мережі спільного використання від власника до іншої особи з дати такого переходу (п.9.4. договору в редакції згідно внесених змін додатковою угодою від 28.10.2010, а.с.34).

На виконання вказаних умов договору позивачем були надані відповідачеві в період з червня по жовтень 2016 року послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання, належних власникові. Отримані послуги відповідач не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 8 756 грн 45 коп., за стягненням якої та, нарахованих у звязку із допущенням простроченням, пені, 3% річних та інфляційних втрат, звернувся позивач до суду.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно із ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам сторін, суд виходить з наступного.

За своєю правовою природою, укладений між сторонами договір №4С від 07.06.2010 є договором на надання послуг, до якого застосовуються положення глави 63 Цивільного кодексу України, глав 19-22 Господарського кодексу України.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Факт надання послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання за вказаним договором №4С від 07.06.2010 підтверджується наявними матеріалами справи.

Зокрема, наступними копіями актів прийому здачі наданих послуг: від 30.06.2016 на суму 1751 грн 29 коп., від 31.07.2016 на суму 1751 грн 59 коп., від 31.08.2016 на суму 1751 грн 29 коп., від 30.09.2016 на суму 1751 грн 29 коп., від 31.10.2016 на суму 1751 грн 29 коп.(а.с.36, 39, 41, 43, 45), а також підписаними сторонами актами про обсяг переданої електричної енергії від 30.06.2016, 31.07.2016, 31.08.2016, 30.09.2016, 31.10.2016 (а.с.36,39,41,43,45), та виставленими відповідачу рахунками для оплати наданих послуг: №601 від 30.06.2016 на суму 1751 грн 29 коп., №685 від 31.07.2016 на суму 1751 грн 29 коп.,, №789 від 31.08.2016 на суму 1751 грн 29 коп., №891 від 30.09.2016 на суму 1751 грн 29 коп., №995 від 31.10.2016 на суму 1751 грн 29 коп.(а.с. 35, 38, 41, 43, 45).

Вказані акти були підписані представниками обох сторін, підписи яких скріплені печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, рахунки за зобовязаннями червня-липня 2016 року направлялися відповідачу поштою, а за зобовязаннями серпня-жовтня 2016 року вручалися нарочно представнику, про що свідчать відмітки про отримання, проставлені на повідомленнях про вручення поштових відправлень та на супровідних листах.

Судом враховується, що відповідачем не оспорюється заявлені позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та платежів за ст.625 ЦК України.

Оскільки зобовязання з оплати послуг з утримання технологічних мереж у сумі 8 756 грн 45 коп. в обумовлений договором строк відповідачем не були виконані у повному обсязі та своєчасно, що підтверджено наданими позивачем доказами та не спростовано відповідачем, тому господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором №4С від 07.06.2010 про спільне використання технологічних електричних мереж за отримані послуги в період з червня по жовтень 2016 року в зазначеному розмірі.

Розглядаючи додаткові вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, за цією нормою Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Як вбачається, позивач заявляє до стягнення 3% річних на загальну суму 171 грн 55 коп., які розраховані окремо по кожному зобовязанню за загальний період прострочення з 02.09.2016 по 02.06.2017 (а.с.7).

Перевіряючи правильність визначення дат виникнення прострочення, суд зауважує про те, що за зобовязаннями липня 2016 року, позивачем помилково було визначено період прострочення з 13.09.2016, тоді як прострочення виконання грошового зобовязання слід обраховувати з 10.09.2016 (враховуючи редакцію 7.3. договору, положення ст.254 ЦК України, відмітку на поштовому повідомленні про отримання рахунку 30.08.2016).

Разом з тим, судом враховується, що нарахування позивачем 3% річних не з 10.09.2016 (правильної дати виникнення прострочення), а з 13.09.2016, є правом кредитора, не призводить до порушення прав сторін.

Судом було перевірено розрахунок 3% річних, наданий позивачем за допомогою програми Законодавство та встановлено, що він відповідає чинному законодавству, є обґрунтованим та арифметично вірно обрахованим.

Враховуючи викладене, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є 3% річних в сумі 171 грн 55 коп.

Відносно заявленої додаткової вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат окремо по кожному зобовязанню за загальний період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року на загальну суму 765 грн 31 коп., суд зазначає наступне.

За приписами п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Згідно зі статтею 3 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

З вищезазначеного вбачається, що законодавчо так само визначено звітним періодом встановлення індексу інфляції місяць.

Отже, правовий аналіз вищезазначеного надає можливість дійти висновку, про те, що найменший період визначенні індексу інфляції місяць, і обрахування знецінення боргу можливе лише тоді, коли таке знецінення відбувалось протягом місяця, а не іншої меншої кількості календарних днів.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с.8), господарський суд зауважує про наявність в ньому арифметичних неточностей, зокрема, позивачем застосовуються індекси інфляції з округленням до меншого.

Так, за розрахунком суду за зобовязаннями червня серпня 2016 року сукупний індекс інфляції складав 110,749% (позивачем округлено до 1,107), що відповідає 188 грн 26 коп., а не 187 грн 39 коп.

За зобовязаннями вересня жовтня 2016 року сукупний індекс інфляції складав 105,828 % (позивачем округлено до 1,058), що відповідає 102 грн 07 коп., а не 101 грн 57 коп.

Однак, оскільки за правильним розрахунком суду загальна сума інфляційних складає 768 грн 92 коп., що складає більшу суму, ніж заявлено позивачем, суд, враховуючи принцип диспозитивності, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, вважає за можливе задовольнити позов в частині стягнення інфляційних втрат в сумі заявленій позивачем - 765 грн 31 коп.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені окремо по кожному зобовязанню на загальну суму 1 226 грн 99 коп., яка розрахована позивачем за загальний період з 02.09.2016 по 25.05.2017, з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ (а.с.7).

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно положень ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як вбачається, в пп.8.2.1 п.8.2 договору сторонами було погоджено, що за внесення платежів, передбачених пунктом 4.1 договору, з порушенням терміну, визначеного п.7.3 договору, користувач сплачує власнику пеню в розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. На суму пені власник виписує окремий рахунок.

Судом було перевірено розрахунок пені, наданий позивачем (а.с.7), та встановлено наявність в ньому арифметичних помилок (неправильне округлення подвійної облікової ставки.

Крім того, як вже зазначалося вище, позивачем за зобовязаннями липня 2016 року, помилково було визначено період прострочення з 13.09.2016, тоді як прострочення виконання грошового зобовязання слід обраховувати з 10.09.2016 (враховуючи редакцію 7.3. договору, положення ст.254 ЦК України, відмітку на поштовому повідомленні про отримання рахунку 30.08.2016).

Зазначене призвело до неправильного визначення позивачем в розрахунку періоду, та нарахування пені за рахунком липня 2016 року більше, ніж за 6 місяців, в порушення вимог ч.6 ст.232 Господарського кодексу України (по 12.03.2017, тоді як правильно розраховувати по 10.03.2017).

Оскільки розмір 0,1%, визначений в пп.8.2.1 п.8.2 договору складає більшу суму ніж сума у разі застосування подвійної облікової ставки НБУ, позивачем правомірно наведено в розрахунку саме подвійної облікової ставки НБУ.

Наразі, господарський суд вважає за необхідне навести правильний розрахунок пені, зроблений за допомогою інформаційно-правової програми Законодавство:

№ і дата рахункуСумаДата отримання рахункуПеріод нарахуванняКількість днів простроченняПеня
601 від 30.06.20161751,2922.08.201602.09.2016-01.03.,75
685 від 31.07.20161751,2930.08.201613.09.2016-10.03.,52
789 від 31.08.20161751,2912.09.201623.09.2016-22.03.,15
891 від 30.09.20161751,2920.10.201601.11.2016-30.04.,31
995 від 31.10.20161751,2915.11.201626.11.2016-25.05.,00
Всього:1219 грн 73 коп.

Доводи відповідача з приводу відсутності підстав для стягнення пені оскільки позивачем не направлялися відповідачу рахунки на пеню згідно пп.8.2.1 п.8.2 договору, суд визнає помилковими та до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Суд зауважує про те, що в пп.8.2.1 п.8.2 договору сторони передбачили підстави та порядок нарахування пені - у разі допущення прострочення в платежах, а також те, що на суму пені власник виписує рахунок.

Однак, виходячи зі змісту вказаного пункту, підстава та дата, з якої підлягає нарахуванню пеня, не ставиться сторонами в залежність від факту направлення/вручення відповідного рахунку користувачу.

Крім того, не направлення рахунку не є відкладальною умовою в розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України. Наявність або відсутність рахунку не звільняє боржника від обовязку її сплатити у разі заявлення до стягнення кредитором. Адже підставою для нарахування пені, як штрафної санкції, є допущення боржником прострочення у виконанні грошових зобовязань несвоєчасне внесення платежів.

З огляду на викладене, обґрунтованою визнається вимога щодо стягнення пені в сумі 1 219 грн 73 коп.

Встановлені за матеріалами справи обставини та доводи позивача відповідач під час розгляду спору не спростував, докази здійснення погашення боргу в матеріалах справи також відсутні.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково. З відповідача на користь позивача слід стягнути 10 913 грн 04 коп., з яких: основний борг в сумі 8 756 грн 45 коп., пеню в сумі 1 219 грн 73 коп. , а також 3% річних у сумі 171 грн 55 коп. та інфляційні втрати в сумі 765 грн 31 коп., нараховані на підставі пп.8.2.1 п.8.2 договору, ст.625 ЦК України, у звязку із допущеним відповідачем простроченням виконання грошового зобовязання. В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до положень ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 1 598 грн 94 коп. слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства Укргазвидобування до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання, кв.Гайового, б.35А, м.Луганськ, фактична адреса місцезнаходження: вул.Горького, б.123, м.Старобільськ Луганської області, ідентифікаційний код 31443937, на користь Публічного акціонерного товариства Укргазвидобування , 04053, м.Київ, вул.Кудрявська, 26/28, ідентифікаційний код 30019775, в особі філії Газопромислове управління Шебелинкагазвидобування, 64250, вул.Стадіонна, 9, смт. Донець, Балаклійський район, Харківська область, ідентифікаційний код 00153146, основний борг в сумі 8 756 грн 45 коп., пеню в сумі 1 219 грн 73 коп., 3% річних у сумі 171 грн 55 коп. та інфляційні втрати в сумі 765 грн 31 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 1 598 грн 94 коп., про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 30.06.2017.

Суддя О.В. Драгнєвіч