КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа№ 910/21081/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Клочко О.В. - представник, дов. № 3-243110/2648 від 26.04.2017;

від відповідача: Лабунська М.П. - представник, дов. б/н від 31.01.2017;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017

у справі № 910/21081/16 (суддя Босий В.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ „Банк „Фінанси та Кредит"

до Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство „Енерговугілля"

про стягнення 872 683,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство „Банк „Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ „Банк „Фінанси та Кредит" з позовом до Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 872 683,97 грн.

Ухвалою від 22.11.2016 Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство „Енерговугілля".

Рішенням від 16.01.2017 Господарський суд міста Києва позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ „Банк „Фінанси та Кредит" задовольнив повністю. Стягнув з Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут" на користь Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ „Банк „Фінанси та Кредит" прострочену заборгованість у розмірі 55 087,14 грн., заборгованість зі сплати процентів у розмірі 817 596,83 грн. та судовий збір у розмірі 13 090,26 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ПрАТ „Укренергозбут" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк для подачі апеляційної скарги, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 відновлено Приватному акціонерному товариству „Укренергозбут" строк на апеляційне оскарження рішення; апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 прийнято до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 21.03.2017 у судовому засіданні.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 продовжено строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/21081/16; відкладено розгляд справи № 910/21081/16 на 25.04.2017.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, судове засідання, призначене на 25.04.2017, не відбулося.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 призначено на 30.05.2017.

У зв'язку із відрядженням судді-учасника колегії Коротун О.М., відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.05.2017 було визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Майданевич А.Г., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 прийнято матеріали справи № 910/21081/16 з розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства „Укренергозбут" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 до свого провадження.

У судовому засіданні 30.05.2017 представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.05.2017 підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі та просив рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.05.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та Закритим акціонерним товариством «Енерговугілля», після зміни найменування - ПАТ «Енерговугілля», за договором позичальник, укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію № 61/2005.

Згідно із умовами договору позивач відкриває третій особі невідновлювальну кредитну лінію згідно встановленого графіку, а третя особа зобов'язується повернути позивачу кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що третя особа зобов'язується використовувати кредитні кошти, отримані за даним договором, на поповнення обігових коштів для ведення господарської діяльності підприємства.

Також до кредитного договору протягом 2005-2015р.р. неодноразово укладались додаткові угоди, якими сторони змінювали умови такого договору, в тому числі, щодо розміру отриманих грошових коштів, відсотків за користування кредитом, а також дати остаточного повернення коштів.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10.10.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, Закритим акціонерним товариством «Укренергозбут», правонаступником якого є відповідач та Закритим акціонерним товариством «Енерговугілля», правонаступником якого є третя особа, укладено договір поруки № 1, відповідно до п. 1.1 якого відповідач зобов'язується перед позивачем відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання третьою особою зобов'язань за кредитним договором з кінцевим строком повернення до 29.05.2006, а також процентів за користування кредитними коштами, виходячи з процентних ставок, вказаних в п. 3.1 кредитного договору, та сплати комісійної винагороди, неустойки, враховуючи відшкодування збитків, спричинених простроченням платежів за кредитним договором.

Згідно з п. 1.2 договору поруки підставою договору поруки є діюча вимога позивача до третьої особи, встановлена кредитним договором.

Пунктом 1.3 договору поруки визначено, що відповідач підтверджує, що він ознайомлений з кредитним договором та згоден з його умовами.

За змістом п. 2.2 договору відповідач відповідає перед позивачем в тому ж обсязі, що й третя особа, в тому числі, по основному боргу, сплаті щомісячних процентів та підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та відсоткам, а також по відшкодуванню всіх збитків.

На виконання умов кредитного договору позивачем надавалися кредитні кошти, які частково були повернуті третьою особою, а також частково сплачувалися нараховані відсотки за користування кредитними коштами.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням третьою особою (позичальником) зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим позивач вказує на існування зобов'язання відповідача виконати таке зобов'язання.

Кредитний договір є підставою для виникнення у його сторін зобов'язань, а саме майнових зобов'язань згідно ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовано факт належного виконання позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором та надання третій особі кредитних коштів у період з 30.05.2005 по 09.09.2015.

Із змісту кредитного договору та додаткових угод до нього вбачається, що сторони домовилися про обов'язок позичальника сплатити відсотки (проценти), нараховані позивачем за користуванням кредитом за погодженою сторонами ставкою.

Статтею 526 ЦК України закріплено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи, додатковою угодою від 05.10.2015 до Кредитного договору сторонами п. 1.1 викладено в наступній редакції: «позивач відкриває третій особі відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 55 087,14 грн., а третя особа зобов'язується сплатити за користування кредитними коштами відсотки згідно п. 3.1 даного договору.», а також встановили, що третя особа зобов'язується повернути кредитні кошти банку до 20.06.2016.

Доказів того, що грошові кошти у розмірі 55 087,14 грн. були повернуті третьою особою позивачу на виконання умов договору як до 20.06.2016, так і станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом матеріали справи не містять.

Крім того, у зв'язку з невиконанням третьою особою зобов'язання з повернення грошових коштів, позивачем нараховані відсотки за користування такими коштами у розмірі 817 596,83 грн.

Враховуючи викладене, третьою особою було допущено прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Договором поруки Товариство поручилося перед позивачем за виконання третьою особою зобов'язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і третя особа, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.3 договору поруки визначено, що у випадку непогашення третьою особою заборгованості за кредитним договором протягом 1 банківського дня з моменту настання строку сплати відсотків, основного боргу та комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, у кредитора настає повне право вимоги сплати боргу у повному обсязі від відповідача.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовано існування заборгованості третьої особи перед позивачем за кредитним договором, порушення третьою особою виконання зобов'язання по поверненню такої заборгованості, а також настання строку виконання грошового зобов'язання відповідача як поручителя за договором поруки.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Твердження відповідача про те, що порука за договором є такою, що припинилася, оскільки без його погодження як поручителя в кредитний договір вносилися зміни шляхом зміни кредитного ліміту, збільшення відсотків за користування кредитними коштами, а також зміни дати повернення кредиту, є безпідставним, враховуючи наступне.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Припинення поруки означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Чинне законодавство України пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Отже, на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Таким чином, згідно із частиною першою статті 559 ЦК України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-160цс13.

Як вбачається із матеріалів справи, останньою додатковою угодою № 79 від 06.05.2011 до договору поруки сторони виклали його пункт 1.1 в наступній редакції: «Відповідач зобов'язується перед позивачем відповідати за своєчасне та повне виконання третьою особою зобов'язань з погашення кредиту у розмірі 5 057 500,00 грн. по кредитному договору, а також відсотків вказаних в п. 3.1 кредитного договору, та сплати комісійної винагороди, неустойки, враховуючи відшкодування збитків, завданих про строчкою платежів за кредитним договором.».

Зазначеною додатковою угодою відповідач, надав згоду на розмір грошових зобов'язань третьої особи, за який він поручився перед позивачем.

Матеріалами справи підтверджується, що після укладення додаткової угоди № 79 від 06.05.2011 до договору поруки, сторонами кредитного договору не вносилися зміни в частині збільшення розміру основного зобов'язання, а останньою додатковою угодою від 05.10.2015 до кредитного договору його було зменшено до 55 087,14 грн.

Пунктом 1.1 договору поруки передбачено, що відповідач несе відповідальність за сплату відсотків вказаних в п. 3.1 кредитного договору, які не змінювалися з моменту укладення останньої додаткової угоди до договору поруки.

Крім того необхідно зазначити, що в редакції п. 1.1 договору поруки станом до 15.04.2011 визначений конкретний строк повернення грошових коштів за Кредитним договором, проте з моменту підписання додаткової угоди № 77 від 15.04.2011 встановлення такого строку за погодженням сторін було виключено з умов договору поруки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що внаслідок внесення змін до договору поруки в частині виключення умови про повернення грошових коштів до встановленого строку, відповідач погодився з терміном повернення кредиту в межах, визначених кредитним договором.

Зазначені умови договору поруки є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

З огляду на викладене, відповідачем не наведено конкретних обставин, які б свідчили про збільшення обсягу його відповідальності, що є підставою для припинення поруки за договором поруки.

Крім того, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України дають підстави вважати, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя після чого вони припиняються.

Враховуючи, що позивач скористався своїм правом в шестимісячний строк з моменту настання зобов'язання з повернення відповідачем кредитних коштів, а саме з 20.06.2016, звернувся до поручителя із відповідним позовом 17.11.2016, то відсутні підстави для визнання поруки припиненою з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідачами та третьою особою заборгованість за кредитним договором не спростована, доказів її погашення не надано.

Доказів визнання кредитного договору чи договору поруки недійсними не надано, а тому згідно ст. 204 ЦК України такі правочини є правомірними.

Згідно із ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із матеріалів справи, позовну заяву було подано 17.11.2016, що підтверджується відбитком вхідного штампу Господарського суду міста Києва.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суд першої інстанції про те, що строк повернення кредитних коштів за договором встановлений до 20.06.2016, тому саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності, який на момент подання даного позову до суду не сплив, у зв'язку із чим, підстави для застосування наслідків, передбачених приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України, у даному випадку відсутні.

А тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Твердження скаржника на п. 4.2 договору, згідно із яким позивач має право списувати заборгованість з поточних та інших рахунків, а як зазначає скаржник у позивача були відкриті рахунки як боржника, так і поручителя, є безпідставним, оскільки це є правом, а не обов'язком позивача.

Посилання скаржника на те, що судом залучено ПрАТ "Енерговугілля" третьою особою, а не відповідачем, внаслідок чого звільнив від відповідальності ПрАТ "Енерговугілля" не відповідає положенням законодавства України, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників; солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі; солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі; виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, при солідарному обов'язку кредиторові надається право за своїм розсудом вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного окремо.

Пред'явивши вимогу до одного із солідарних боржників і не одержавши задоволення, кредитор має право пред'явити вимогу до іншого солідарного боржника.

Твердження скаржника про те, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності у господарському судочинстві, оскільки судом не зобов'язано боржника бути присутнім у судовому засіданні і надати необхідні розрахунки і документи, є помилковим, враховуючи те, що відповідач не був позбавлений права надавати розрахунки і документи, так як і не був позбавлений права бути присутнім у судових засіданнях, крім того, учасники судового процесу на власний розсуд користуються правами, передбаченими ст. 22 ГПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржника не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Укренергозбут" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/21081/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/21081/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 20.06.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім