ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2017 р. Справа № 911/1555/17

За позовом Гостомельської селищної ради Київської області, Київська обл., смт. Гостомель

до Публічного акціонерного товариства Ветропак Гостомельський склозавод, Київська обл., смт. Гостомель

про стягнення 1 470 000 грн. 00 коп.

Суддя Мальована Л.Я.

Представники сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов. № 03-02/1363 від 02.06.17 року);

відповідача ОСОБА_2 (дов № 95 від 01.06.17 року);

ОСОБА_3 (дов. № 97 від 14.06.2017 року).

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про зобовязання відповідача укласти договір про залучення коштів замовників будівництва обєктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури селища Гостомель.

Представник позивача підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представники відповідача проти позову заперечили та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 07.06.2017 року оголошувалась перерва на 23.06.2017 року для надання представниками сторін додаткових документів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Гостомельська селищна рада звернулась до суду з позовом про зобовязання ПАТ «Ветропак Гостомельський склозавод» укласти договір про залучення коштів замовників будівництва обєктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури селища Гостомель в редакції запропонованій позивачем.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що в ході ревізії Державної фінансової інспекції в Київській області окремих питань селищного бюджету та фінансово-господарської діяльності Гостомельської селищної ради за період з 01.01.2013 року по 01.07.2016 року було виявлено ПАТ «Ветропак Гостомельський склозавод» 29.05.2013 року зареєстрував декларацію про готовність обєкта до експлуатації (склад-навіс для зберігання готової продукції в сел. Гостомель, площа Рекунова, 2) без укладення договору про пайову участь з Гостомельською селищною радою, що суперечить вимогам ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині залучення коштів до селищного бюджету від пайової участі забудовників у розвитку інфраструктури.

Частинами 2, 3, 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування.

З огляду на вищевикладені обставини, Гостомельська селищна рада звернулася з претензією до Відповідача з вимогою підписати договір про залучення коштів замовників будівництва обєктів архітектури на розвиток інженерно- транспортної і соціальної інфраструктури селища Гостомель та сплатити кошти пайового внеску в сумі 1 470 000,00 грн., яка була залишена останнім без задоволення.

Відповідач проти позову заперечив, подавши клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що декларація про готовність обєкта до експлуатації (склад-навіс для зберігання готової продукції на території АТ «Ветропак Гостомельський Склозавод»), копія якої долучена до матеріалів справи, була зареєстрована 29.05.2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області без жодних зауважень, оскільки відповідно до положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" саме на нього покладено здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль, тому право звернення до суду з даною позовною заявою у позивача виникло з моменту реєстрації вказаної декларації.

Згідно ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частинами 2, 9 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Як зазначалось вище склад-навіс знаходиться на території відповідача, земельна ділянка під забудову не виділялась, об'єкт введений в експлуатацію 29.05.2013 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Наведена позиція узгоджується також з постановою Верховного Суду України судової палати у цивільних та господарських справах від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15.

Декларація про готовність обєкта до експлуатації (склад-навіс для зберігання готової продукції на території АТ «Ветропак Гостомельський Склозавод») була зареєстрована 29.05.2013 року, тому трирічний строк позовної давності почав свій перебіг з 30.05.2013 року, а строк позовної давності сплинув 30.05.2016 року. Претензія була направлена позивачем тільки 03.11.2016 року, а з позовом до суду звернувся 22.05.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, в звязку з застосуванням строку позовної давності.

Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована