ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Справа № 911/3799/16
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

головуючого - суддів:Поляк О.І. (доповідач), Бакуліної С.В., Данилової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Комунального підприємства "Вишнівськтеплоенерго"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 22.03.2017
у справі № 911/3799/16 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства "Вишнівськтеплоенерго"
простягнення 1 132 037,88 грн,

за участю представників:

від позивача: Безпалюк О.Л.;

від позивача: Дем'яненко М.В.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.12.2016 у справі № 911/3799/16 (суддя - Колесник Р.М.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі № 911/3799/16 (головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.) скасовано рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2016 у справі № 911/3799/16 і прийнято нове рішення суду, яким позов ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до КП "Вишнівськтеплоенерго" про стягнення 1 132 037,88 грн задоволено частково. Стягнуто з КП "Вишнівськтеплоенерго" на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 855 732,41 грн пені, 53 942,96 грн 3% річних та 165 024,86 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, КП "Вишнівськтеплоенерго" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить її скасувати, залишивши в силі рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2016 у справі № 911/3799/16.

Касаційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: ст. 617, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ст. 218 Господарського суду України, положень постанови КМУ від 04.06.2015 № 375.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

У призначене судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 23.12.2014 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Вишнівськтеплоенерго" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2197/15-ТЕ-17, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору природний газ, що продається за ним, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 договору сторони узгодили, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 21 900 тис. куб. м з розподілом щомісячної поставки у межах відповідних кварталів.

Відповідно до п.п. 3.3, 3.4 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п. 5.2 договору в редакції додаткової угоди Додаткова угода № 4 від 15.10.2015 ціна за 1 000 куб. м природного газу з 01.10.2015 складає 2 994,30 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 11 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Господарськими судами встановлено, що ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на виконання умов вказаного договору передано, а КП "Вишнівськтеплоенерго" прийнято природний газ на загальну суму 2 975 042,23 грн, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу.

Господарськими судами також встановлено, що 18.12.2015 та 25.12.2015 між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Управлінням фінансів Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та КП "Вишнівськтеплоенерго" було укладено договори про організацію взаєморозрахунків № 531/375-в та № 720/375-в (відповідно до п. 16 ст. 14 Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік"), предметом яких була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла в зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/погоджувалися органами державної влади та органами місцевого самоврядування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 375.

Відповідно до п. 12.2 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони погодили не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Пунктом 17 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

У зв'язку з тим, що КП "Вишнівськтеплоенерго" в порушення умов укладеного між сторонами договору № 2197/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014 не розрахувався за отриманий природний газ у встановлені договором строки, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до КП "Вишнівськтеплоенерго" про стягнення з останнього на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 165 024,86 грн інфляційних витрат, 57 602,81 грн 3 % річних та 909 410,21 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що уклавши договори про організацію взаєморозрахунків № 531/375-в та № 720/375-в сторони за своєю згодою змінили строки виконання боржником (відповідачем) грошових зобов'язань перед кредитором (позивачем), які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 2197/15-ТЕ-17 від 15.12.2014. У даному випадку відсутні підстави для застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 7.2 вказаного договору, оскільки оплата вартості природного газу була здійснена в межах порядку та строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків. Під час розгляду справи не встановлено вчинення відповідачем господарського правопорушення, а певне прострочення в оплаті за отриманий газ хоча і мало місце, однак здебільшого було пов'язане із умовами, встановленими державою для ведення господарської діяльності у сфері теплопостачання, що презюмує нездатність відповідача у повній мірі та належні строки виконувати свої зобов'язання, але не дає підстав дійти висновку про виправдане та справедливе покладення на нього господарських санкцій. Крім того, станом на день набрання чинності Законом України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон) - 30.11.2016 відповідач не мав перед позивачем основного боргу за спожитий природний газ, а відтак нараховані позивачем пеня, інфляційні та річні відсотки, які є предметом позову, підлягають списанню з урахуванням норм ч. 3 ст. 7 вказаного Закону.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суд і приймаючи нове про часткове задоволення позовних вимог, господарський суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем згідно з договорами про організацію взаєморозрахунків було сплачено 6 199 713,00 грн, а решта боргу за отриманий природний газ в сумі 25 741 516,89 грн, оплата якого не врегульована та не охоплювалась вищезазначеними договорами про організацію взаєморозрахунків, була сплачена ним власними коштами, а тому відсутні правові підстави для стягнення пені, інфляційних та 3% річних, нарахованих позивачем лише на частину суми заборгованості, яка була сплачена за вказаними договорами про організацію взаєморозрахунків. При цьому для застосування приписів Закону та списання неустойки (штраф, пеня), інфляційних нарахувань та трьох процентів річних необхідно щоб відповідач був учасником процедури врегулювання заборгованості, а саме включений до реєстру. Однак, відповідача не було включено до реєстру підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальних і теплогенеруючих організацій, тобто останній не є учасником процедури врегулювання заборгованості, а відтак порядок списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, передбачений ч. 3 ст. 7 Закону, не може бути застосований до відповідача. Здійснивши перерахунок заявлених позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд визнав обгрунтованим стягнення з відповідача " 855 732,41 грн пені, 53 942,96 грн 3% річних та 165 024,86 грн інфляційних втрат.

Однак, суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційного господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарськими судами встановлено, що 18.12.2015 та 25.12.2015 в тому числі, між позивачем і відповідачем було укладено договори про організацію взаєморозрахунків № 531/375-в та № 720/375-в щодо погашення заборгованості за поставлений за договором від 23.12.2014 природний газ. Таким чином, уклавши договори про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до вказаного договору купівлі-продажу природного газу та відмовились від застосування штрафних та інших фінансових санкцій за основним договором.

Отже, для застосування санкцій, передбачених п. 7.2 договору від 23.12.2014 № 2197/15-ТЕ-17, та наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата за спожитий природний газ була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків від 18.12.2015 та від 25.12.2015, враховуючи, що відповідно до п. 17 вказаних договорів сторони засвідчили, що після їх виконання вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору (що відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постановах Верховного суду України від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, від 23.09.2014 у справі № 5011-35/1271-2012 та від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14).

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, відповідачем згідно з договорами про організацію взаєморозрахунків було сплачено 6 199 713,00 грн, а решта боргу за отриманий природний газ в сумі 25 741 516,89 грн, оплата якого не врегульована та не охоплювалась вищезазначеними договорами, була сплачена ним за рахунок власних коштів.

Отже, суд касаційної інстанції погоджується з доводами апеляційного господарського суду про неправомірне нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати відповідачем тієї частини заборгованості, яка була предметом укладених між ними договорів про організацію взаєморозрахунків.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на частину заборгованості за отриманий природний газ, яка була сплачена відповідачем за рахунок власних коштів, господарський суд апеляційної інстанції припустився неправильного застосування приписів чинного законодавства.

Так, 30.11.2016 набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 2 Закону дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Отже, з наведених норм вбачається, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а це - зменшення, списання та/або реструктуризакція, необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, з метою її врегулювання за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів.

При цьому ч. 3 ст. 7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, даною нормою законодавець передбачив можливість уникнення божником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Крім того, вказаною нормою, не ставиться право ненарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що списання неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних має здійснюватися шляхом включення вказаних сум до реєстру та має відбуватися поза межами судового провадження, однак суд касаційної інстанції не погоджується з доводами апеляційного суду про стягнення зазначених сум в судовому порядку та здійснення захисту права позивача на нарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних, в той час, як існує імперативна норма, яка обмежує позивача в цьому праві. Задоволення такого позову породжує обов'язкове виконання в примусовому порядку судового рішення, заборгованість за яким підлягає списанню в силу Закону, що суперечить принципам розумності та доброго урядування.

Таким чином, оскільки місцевим господарським судом встановлено, що заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором від 23.12.2014 № 2197/15-ТЕ-17 природного газу була погашена відповідачем у повному обсязі до набрання чинності Законом, а відтак суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Закону, в силу яких позовна вимога про стягнення з відповідача суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, задоволенню не підлягає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційна скарга Комунального підприємства "Вишнівськтеплоенерго" підлягає задоволенню, а постанова Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі № 911/3799/16 - скасуванню, з залишенням в силі рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2016 у даній справі.

В силу ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Вишнівськтеплоенерго" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі № 911/3799/16 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі № 911/3799/16 скасувати. Рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2016 у справі № 911/3799/16 залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Комунального підприємства "Вишнівськтеплоенерго" 20 376,68 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді С.В. Бакуліна

М.В. Данилова