КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Справа№ 910/23003/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників (за первісним позовом)

позивача: Вітько Д.С.;

відповідача: Артюхова М.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.03.2017

у справі №910/23003/16 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАХМІРА-

УКРАЇНА"

про зобов'язання поставити товар та стягнення 613 237,20 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"ДАХМІРА-УКРАЇНА"

до Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест"

про визнання недійсним пункту договору та стягнення

заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "АПК-ІНВЕСТ" (далі - позивач за первісним позовом) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАХМІРА-УКРАЇНА" (далі - відповідач за первісним позовом) про зобов'язання відповідача за первісним позовом здійснити поставку товару за договором поставки №49/09-15 від 21.09.2015, а саме: труби поілки (для свиноматок) у кількості 10 шт., та стягнути 613 237,20 грн. штрафних санкцій за порушення строків поставки товару за вказаним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за первісним позовом неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання в частині дотримання строків поставки товару позивачу, у зв'язку з чим у позивача виникло право на нарахування відповідачу штрафних санкцій.

Відповідач за первісним позовом заперечував проти вимог позивача, просив суд в задоволенні первісного позову відмовити, зазначаючи наступне:

- відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України відповідач за первісним позовом призупинив подальшу поставку товару позивачу до проведення повного розрахунку за вже поставлений товар;

- позивачем за первісним позовом не надано доказів прибуття товару на склад «Нової пошти», а тому неможливо достеменно встановити дату початку прострочки відповідача за первісним позовом;

- позивачем за первісним позовом пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення пені;

- просив суд зменшити суму неустойки, нарахованої позивачем з 5% до 3% загальної вартості товару, поставленого за договором поставки, посилаючись на неспівмірність розміру неустойки із загальною вартістю поставленого товару.

Окрім того, відповідач за первісним позовом подав суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним п.5.3 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015, укладеного між сторонами, оскільки він суперечить ч.ч.2, 3 ст. 549 Циваільного кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" та ст. 61 Конституції України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 зустрічний позов було прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом.

В процесі судового розгляду відповідач за первісним позовом подав заяву про збільшення розміру вимог зустрічного позову, в якій просив суд визнати недійсним п.5.3 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015 та стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення оплати поставленого товару, а саме: 107 403,29 грн. основного боргу, 24 794,76 грн. пені, 3 127,68 грн. 3% річних та 12 559,02 грн. інфляційних втрат.

Позивач за первісним позовом заперечував проти вимог зустрічного позову, зазначаючи наступне:

- згідно з умовами п.5.9 договору поставки позивач за первісним позовом мав право у випадку невиконання постачальником своїх зобов'язань за вказаним договором застосувати санкцію у вигляді відмови від свого зобов'язання з оплати товару на весь строк затримки виконання постачальником зобов'язань, без застосування до покупця будь-яких санкцій;

- в даному випадку відсутні правові підстави для застосування до позивача за первісним позовом пені, інфляційних втрат та 3% річних;

- нарахована за зустрічним позовом сума штрафних санкцій є більшою, ніж сума самого боргу;

- в даному випадку відсутні обставини, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів, а тому вимога про визнання недійсним п.5.3 договору поставки є необґрунтованою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/23003/16 первісний позов задоволено частково. В частині спонукання до виконання зобов'язань з поставки товару за договором поставки №49/09-15 від 21.09.2015 провадження у справі припинено. Присуджено до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 15 325,35 грн. неустойки та 6 503,52 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом 107 403,29 грн. боргу, 3 127,68 грн. 3% річних, 12 559,02 грн. інфляційних втрат, 24 794,76 грн. пені, 6 000,00 грн. витрат на послуги адвоката та 2 218,27 грн. судового збору. В частині визнання недійсним п.5.3 договору поставки відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач за первісним позовом звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/23003/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо наявності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та правильності розподілу судових витрат за первісним позовом, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2017 апеляційну скаргу позивача за первісним позовом передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.06.2017.

31.05.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача за первісним позовом надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи про їх необґрунтованість, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

01.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 01.06.2017 представник позивача за первісним позовом підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017р. у справі №910/23003/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 01.06.2017 представник відповідача за первісним позовом заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 01.06.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 22.06.2017.

В судовому засіданні 22.06.2017 представник позивача за первісним позовом підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 22.06.2017 представник відповідача за первісним позовом також підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні 22.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

21.09.2015 між позивачем за первісним позовом, як покупцем, та відповідачем за первісним позовом, як постачальником, було укладено договір поставки №49/09-15 (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 8-10).

За умовам Договору поставки (п.1.1) постачальник зобов'язується в порядку, на умовах та у строки, передбачені цим договором, поставити (передати у власність) покупцю, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити ветеринарний інвентар і інструменти ветеринарного призначення, що іменується надалі товар, в асортименті, кількості і за цінами, вказаними у відповідних додатках до договору - Специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору.

Умови поставки та порядок приймання-передачі товару визначені сторонами у розділі 2 Договору поставки, відповідно до п.п.2.2, 2.6, 2.7 якого поставка за цим договором здійснюється на умовах DAT на склад ТОВ "Нова Пошта", розміщеного за адресою: м. Червоноармійськ, вул. Артема, 169. Витрати на доставку товару за рахунок постачальника. У випадку, якщо в Специфікації сторони передбачили інші умови поставки, застосовуються умови поставки, вказані в Специфікації. Право власності на товар переходить до покупця в момент поставки товару на умовах, вказаних в п.2.2 договору. Моментом передачі товару являється момент підписання покупцем накладної з вказівкою дати фактичного отримання товару.

Вартість товару та порядок здійснення розрахунків наведені в розділі 3 Договору поставки, згідно з яким вартість товару визначається у відповідних Специфікаціях до договору, які є його невід'ємною частиною і включає ПДВ. Загальна сума даного Договору складається із загальної сумарної вартості всіх поставок, вказаних у відповідних специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору, та оплата за поставлений товар за цим договором здійснюється покупцем на основі рахунка, у строки, визначені у відповідній Специфікації.

Відповідальність сторін визначена у розділі 5 Договору поставки, в п.5.3 якого передбачено, що у випадку несвоєчасної поставки товару постачальник виплачує покупцю неустойку в розмірі 5% від суми непоставленого товару по відповідній Специфікації за кожен день прострочки поставки.

В п.8.1 Договору поставки передбачено, що останній вступає в силу з моменту його підписання повноважними особами, з проставленням печаток сторін та діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Вимоги первісного позову обґрунтовані тим, що відповідач за первісним позовом не здійснив поставку товару позивачу в обумовлені Договором поставки строки, у зв'язку з чим у позивача за первісним позовом виникло право на нарахування відповідачу штрафних санкцій.

Позивач за первісним позовом направив відповідачу претензію вих.№87 від 09.02.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 30-33), в якій вимагав поставити товар за Договором поставки та сплатити штрафні санкції, нараховані позивачем.

Однак звернення позивача за первісним позовом було залишено відповідачем без належного реагування.

З урахуванням викладеного, позивач за первісним позовом просив суд зобов'язати відповідача здійснити поставку товару за Договором поставки, а саме: труби поілки (для свиноматок) у кількості 10 шт., та стягнути 613 237,20 грн. штрафних санкцій за порушення строків поставки товару.

Відповідач за первісним позовом звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним п.5.3 Договору, зазначаючи про те, що він суперечить положенням частин 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" та ст. 61 Конституції України, а також стягнути з позивача за первісним позовом заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення оплати поставленого товару, а саме: 107 403,29 грн. основного боргу, 24 794,76 грн. пені, 3 127,68 грн. 3% річних та 12 559,02 грн. інфляційних втрат.

Відповідач за первісним позовом вказував на те, що позивач за первісним позовом частково розрахувався за отриманий по Договору поставки товар, сплативши лише 203 776,38 грн. При цьому неоплаченою лишилась вартість товару в розмірі 107 403,29 грн.

Місцевий господарський суд частково задовольнив як первісний, так і зустрічний позови, присудивши до стягнення за первісним позовом з відповідача на користь позивача 15 325,35 грн. неустойки. В частині зобов'язання до виконання зобов'язань з поставки товару за Договором поставки провадження у справі припинено у зв'язку з відсутністю предмету спору. За зустрічним позовом присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 107 403,29 грн. боргу, 3 127,68 грн. 3% річних, 12 559,02 грн. інфляційних втрат, 24 794,76 грн. пені та 6 000,00 грн. витрат на послуги адвоката. В частині визнання недійсним п.5.3 Договору поставки відмовлено.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

По первісному позову:

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ст. 175 Господарського кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду встановлено, що в специфікаціях до Договору поставки сторонами було визначено вартість товару та строк його поставки, а саме, у специфікації №1 від 26.10.2015 визначена вартість товару у розмірі 83 556,94 грн. зі строком його поставки до 06.11.2015; у специфікації №2 від 18.11.2015 зазначена вартість товару - 174 240,00 грн. зі строком його поставки до 25.12.2015; у специфікації №3 від 14.12.2015 визначена вартість товару - 8 363,84 грн. зі строком його поставки до 18.12.2015; у специфікації №4 від 09.02.2016 визначена вартість товару - 40 456,30 грн. зі строком його поставки до 29.02.2016. При цьому в п.3 специфікацій №1, 3, 4 передбачено, що покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 7 днів з моменту поставки, а в специфікації №2 передбачено здійснення передплати в сумі 80 000,00 грн. протягом 3-х днів з моменту підписання специфікації, та сплату 94 240,00 грн. протягом 28 календарних днів з моменту поставки.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Вимоги первісного позову обґрунтовані тим, що відповідач за первісним позовом не здійснив поставку товару в погоджені сторонами у Договорі поставки строки і обсягах, а саме:

- за специфікацією №1 здійснено наступні поставки товару: на суму 76 239,74 грн. за видатковою накладною №145 від 12.11.2015 з прострочкою в 11 календарних днів; на суму 1 372,80 грн. за видатковою накладною №268 від 28.12.2015 з прострочкою у 70 календарних днів; на суму 5 834,40 грн. за видатковою накладною №30 від 03.03.2016 з прострочкою у 138 календарних днів;

- за Специфікацією №2 здійснено наступні поставки товару: на суму 37 800,00 грн. за видатковою накладною №1 від 04.01.2016 з прострочкою у 18 календарних днів; на суму 68 220,00 грн. за видатковою накладною №3 від 06.01.2016 з прострочкою у 20 календарних днів; на суму 68 220,00 грн. за видатковою накладною №8 від 01.02.2016 з прострочкою у 39 календарних днів;

- за Специфікацією №3 здійснено поставку товару на суму 8 363,84 грн. за видатковою накладною №166 від 24.01.2016 з прострочкою у 12 календарних днів;

- за Специфікацією №4 здійснено поставку товару на суму 37 736,02 грн. за видатковою накладною №34 від 03.03.2016 з прострочкою у 16 календарних днів.

Позивач за первісним позовом зазначав про те, що відповідачем взагалі не було здійснено поставку товару за Специфікацією №4, а саме: труба поїлки (для свиноматок) у кількості 10 шт. на суму 2 720,28 грн., у зв'язку з чим позивач за первісним позовом, серед іншого, просив суд зобов'язати відповідача поставити товар за специфікацією №4.

Однак вже в процесі розгляду справи місцевим господарським судом відповідач за первісним позовом здійснив поставку вищезгаданого товару (труба поїлки (для свиноматок) у кількості 10 шт.) позивачу, відправивши товар та видаткову накладну №1 від 06.02.2017 на склад перевізника "Нова пошта" за експрес-накладною №2179 від 06.02.2017.

Факт отримання товару вже після звернення з позовом до суду позивач за первісним позовом не заперечував та надав суду копію видаткової накладної №1 від 06.02.2017, підписану позивачем 17.02.2017.

Наведені вище обставини свідчать про те, що з приводу поставки товару за Специфікацією №4 між сторонами спір відсутній, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в частині вимог первісного позову про зобов'язання відповідача поставити товар (труба поїлки (для свиноматок) у кількості 10 шт. на суму 2 720,28 грн.) провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Позивач за первісним позовом просив суд стягнути з відповідача 613 237,20 грн. штрафних санкцій, нарахованих за порушення строків поставки товару, визначених сторонами у Договорі поставки та специфікаціях до нього.

За умовами п.5.3 Договору поставки у випадку несвоєчасної поставки товару постачальник виплачує покупцю неустойку в розмірі 5% від суми непоставленого товару по відповідній Специфікації за кожен день прострочки поставки.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт поставки відповідачем за первісним позовом товару із порушенням строків, встановлених у Договорі поставки та специфікаціях до нього, нарахування неустойки є правомірним.

Однак, перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок штрафних санкцій (том справи - 1, аркуш справи - 41), колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що позивачем за первісним позовом було невірно визначено період прострочення відповідача (зокрема, невірно вказано дати поставки за специфікаціями та фактичні дати поставки), внаслідок чого здійснено арифметично неправильний розрахунок неустойки.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з огляду на обмеження строку нарахування, встановлене в ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягає стягненню неустойка у загальному розмірі 392 433,67 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом просив суд застосувати строк позовної давності до вимог первісного позову про стягнення неустойки.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 258 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас за змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Як уже зазначалося вище, в даному випадку має місце порушення прав позивача за первісним позовом, у зв'язку з чим у позивача винило право на нарахування неустойки відповідачу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом звернувся до Господарського суду міста Києва 12.12.2016, що підтверджується відбитком календарного штампу відділення поштового зв'язку на конверті, у якому надійшов первісний позов.

Зважаючи на заяву відповідача за первісним позовом про застосування строку позовної давності, вимоги первісного позову про стягнення неустойки у сумі 50 732,47 грн., нарахованої за період з 06.11.2015 по 11.12.2015 включно, задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності щодо цих вимог.

Відносно решти вимог первісного позову про стягнення неустойки у сумі 341 701,20 грн. (392 433,67 - 50 732,47 = 341 701,20) строк позовної давності не пропущено. Водночас відповідач за первісним позовом звертався до місцевого господарського суду із клопотанням про зменшення розміру неустойки, заявленої до стягнення позивачем за первісним позовом.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічна правова позиція викладена в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відповідно до положень ст. 233 Господарського кодексу України незаподіяння збитків іншим учасникам господарських відносин є окремою, самостійною та достатньою підставою для зменшення судом розміру штрафних санкцій, яка не потребує для цього з'ясування судом будь-яких додаткових (виняткових) обставин.

З огляду на загальну вартість поставленого за укладеним між сторонами договором товару, повне виконання зобов'язання відповідачем за первісним позовом, а також співвідношення розміру нарахованої позивачем за первісним позовом неустойки у порівнянні з наслідками порушення відповідачем зобов'язання, суд дійшов правомірного висновку про те, що у даному конкретному випадку наявні підстави для зменшення належних до сплати штрафних санкцій (неустойки) до 15 325,35 грн., що становить 5% від загальної суми поставки за укладеним між сторонами договором.

Посилання позивача за первісним позовом в апеляційні скарзі на те, що суд першої інстанції повинен був визначити можливі збитки позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при розгляді спору судом першої інстанції позивач за первісним позовом не зазначав про збитки, які він зазнав або міг зазнати, не надав жодних доказів понесення таких збитків або наявності загрози їх понесення.

Доводи позивача за первісним позовом в апеляційній скарзі щодо неправильного розподілу судових витрат по первісному позову також є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи. Місцевим господарським судом визначався розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом безпосередньо виходячи із суми неустойки, на стягнення якої позивач мав право (тобто у сумі 341 701,20 грн.), а не первісно заявлених до стягнення 613 237,20 грн., оскільки позивач здійснив невірний розрахунок неустойки та за частиною нарахованої неустойки пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач за первісним позовом.

За зустрічним позовом:

Предметом розгляду за зустрічним позовом є вимоги про визнання недійсним п.5.3 Договору поставки, а також стягнення з позивача за первісним позовом заборгованості за прострочення оплати вартості поставленого товару у сумі 107 403,29 грн., 24 794,76 грн. пені, 3 127,68 грн. 3% річних та 12 559,02 грн. інфляційних втрат.

Відносно вимоги про визнання недійсним п.5.3 Договору поставки, судом було встановлено наступне.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

В ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до спірного п.5.3 Договору поставки у випадку несвоєчасної поставки товару постачальник виплачує покупцю неустойку в розмірі 5% від суми непоставленого товару по відповідній Специфікації за кожен день прострочки поставки.

Відповідач за первісним позовом вважає, що вищевказаний пункт договору суперечить частинам 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" та ст. 61 Конституції України, а тому має бути визнаний недійсний.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, укладаючи Договір поставки між позивачем та відповідачем за первісним позовом було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема, щодо відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов вказаного договору.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 551 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Відповідно до ст. ст. 67, 179 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

З наведеного випливає, що норми Господарського кодексу України є спеціальними нормами щодо встановлення відповідальності за правопорушення у сфері господарювання за господарськими зобов'язаннями суб'єктів господарювання. При цьому, чинне законодавство не передбачає забезпечення неустойкою виключно грошового зобов'язання. Господарський кодекс України називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Отже, доводи відповідача за первісним позовом про те, що неустойка не підпадає під визначення пені, яке наведене в ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України, та суперечить Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", є безпідставними та не свідчать про недійсність оспорюваного п.5.3 Договору поставки.

Доводи щодо невідповідності умов п.5.3 Договору поставки положенням ст. 61 Конституції України також не найшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, за результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність в зустрічному позові підстав, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів, а тому вимоги зустрічного позову щодо визнання недійсним п.5.3 Договору поставки не підлягають задоволенню.

Відносно вимог зустрічного позову про стягнення з відповідача заборгованості з оплати вартості поставленого товару з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3% річних, судом було встановлено наступне.

Окрім викладених вимог, відповідач у зустрічному позові просить стягнути з позивача 107 403,29 грн. основного боргу - заборгованості за поставлений товар за договором поставки, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20.02.2017.

Як уже зазначалося вище, за умовами п.п.3.1, 3.3 Договору поставки вартість товару визначається у відповідних Специфікаціях до договору, що являються його невід'ємною частиною і включає ПДВ. Оплата за поставлений товар за цим договором здійснюється покупцем на основі рахунка, у строки, визначені у відповідній Специфікації.

З матеріалів справи вбачається, що у Специфікації №1 від 26.10.2015 визначена вартість товару у розмірі 83 556,94 грн. зі 100% оплатою від суми поставленого товару протягом 7 календарних днів з моменту надходження ТМЦ.

У Специфікації №2 від 18.11.2015 визначена вартість товару у розмірі 174 240,00 грн. з оплатою відповідно до наступного графіку: 1 етап - передплата 80 000,00 грн., що в грошовому еквіваленті іноземної валюти по курсу Міжбанку продажу долара США на 17.11.2015 складає еквівалент 3 347,28 грн., із розрахунку 23,90 грн. за 1 долар США, протягом 3 календарних днів з моменту підписання цієї специфікації; 2 етап - оплата 94 240,00 грн. протягом 28 календарних днів з моменту поставки товару постачальником, при цьому сторони домовились, що на дату оплати застосовуватиметься курс продажу, зазначений у розділі "валюта", "міжбанк" на сайті www.minfin.com.ua.

У Специфікації №3 від 14.12.2015 визначена вартість товару у розмірі 8 363,84 грн. зі 100% оплатою від суми поставленого товару протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару.

У Специфікації №4 від 09.02.2016 визначена вартість товару у розмірі 40 456,30 грн. зі 100% оплатою від суми поставленого товару протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару.

Відповідач за первісним позовом зазначав про те, що поставив товар на загальну суму 311 180,87 грн., тоді як позивач не здійснив повний розрахунок за отриманий по Договору поставки товар, перерахувавши відповідачу за первісним позовом грошові кошти у загальному розмірі 203 776,38 грн., у зв'язку з чим залишок несплачених коштів складає 107 403,29 грн.

Факт поставки відповідачем за первісним позовом товару позивачу на суму 311 180,87 грн. (з урахуванням збільшення заборгованості за накладною №8 від 01.02.2016 з 56 441,20 грн. до 63 832,87 грн., розрахованих як гривневий еквівалент за курсом долара США станом на 17.02.2017) підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними (том справи - 1, аркуші справи - 16-24, 104-108) та не заперечується позивачем за первісним позовом.

До матеріалів справи залучено платіжні доручення (том справи - 1, аркуші справи - 25-29, 79-83), які свідчать про здійснення позивачем за первісним позовом оплати на загальну суму 203 776,38 грн., з яких 80 000,00 грн., сплачених позивачем 26.11.2015, зараховано відповідачем за первісним позовом як передоплату по Специфікації №2.

Доказів здійснення повного розрахунку за поставлений відповідачем за первісним позовом товар ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано, що в свою чергу свідчить про неналежне виконання позивачем за первісним позовом своїх грошових зобов'язань перед відповідачем.

Колегією суддів враховано доводи позивача за первісним позовом про те, що він не розрахувався з відповідачем за первісним позовом, оскільки застосував до відповідача оперативно-господарську санкцію у вигляді відмови від свого зобов'язання з оплати товару на весь строк затримки виконання договірних зобов'язань відповідачем за первісним позовом.

Дійсно, в п.5.9 Договору поставки передбачено такий спосіб забезпечення виконання зобов'язань постачальника, як притримання у вигляді відмови покупця від своїх зобов'язань з оплати поставленого товару на весь строк затримки виконання своїх зобов'язань постачальником. Водночас, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, з огляду на відсутність повідомлення про це відповідача за первісним позовом, всупереч вимог ст. 595 Цивільного кодексу України, підстави вважати притриманням прострочення оплати товару покупцем у суду відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованою вимогу зустрічного позову про стягнення 107 403,29 грн. основного боргу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Окрім того, відповідно до п.5.5 Договору поставки за порушення строків оплати за товар покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент прострочки від неоплаченої суми за кожен день прострочки.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду та розрахунком, наведеним у зустрічному позові, з позивача за первісним позовом підлягає стягненню 3 127,68 грн. 3% річних та 12 559,02 грн. інфляційних втрат та 24 794,76 грн. пені, нарахованих за період прострочення здійснення позивачем за первісним позовом оплати за кожною видатковою накладною і в цій частині вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню.

Колегію суддів не приймаються до уваги посилання позивача за первісним позовом щодо необґрунтованого розподілу витрат на послуги адвоката, оскільки при здійсненні такого розподілу місцевим господарськими судом було враховано як принципи розумності та співрозмірності витрат на правову допомогу, так і заявлену суму зустрічного позову і його часткове задоволення.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача за первісним позовом (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/23003/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/23003/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23003/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів що Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова