КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Справа№ 911/2595/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Яковлєва М.Л.

Майданевича А.Г.

За участі представників:

від позивача: Бережок С.І. - за дов.

від відповідача: Семак О.М. - за дог.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2017

у справі №911/2595/16 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Приватного акціонерного товариства «Енергія»

про стягнення 2 299 395,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі, позивач, ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Енергія» (далі, відповідач або ПП «Енергія») про стягнення 2 299 395,52 грн., з яких 1 363 145,44 грн. інфляційні втрати, 806 005,16 грн. 3% річних, 130 244,92 грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу №1337/14-ТЕ-17 від 13.12.2013 у частині своєчасної та повної оплати за поставлений природний газ, а саме, прострочення оплати вартості отриманого газу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.04.2017 у справі №911/2595/16 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Енергія» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 290 220 грн. 24 коп. інфляційних втрат, 31 739 грн. 35 коп. 3% річних, 117 359 грн. 63 коп. пені, 7 344 грн. 24 коп. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що сторони, уклавши договори про організацію взаєморозрахунків, змінили порядок і строк проведення розрахунків в частині оплати природного газу вартістю 9 264 309,92 грн., поставленого відповідно до Договору купівлі-продажу газу №1337/14-ТЕ-17 від 13.12.2013, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат, 3% річних, які нараховані позивачем на суму 9 264 309,92 грн., яка сплачена за рахунок субвенцій.

Що стосується нарахованих позивачем інфляційних втрат, 3% річних та пені на прострочену відповідачем суму 5 295 288,88 грн., щодо якої сторони не здійснювали змін щодо порядку та строків сплати за спожитий газ, то суд, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано за час прострочки пеню на підставі пункту 7.2. Договору купівлі-продажу природного газу та інфляційні втрати і 3% річних, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, в сумах, які визначені розрахунками суду.

Водночас, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції зменшив розмір пені на 30% від обґрунтованої суми, прийнявши рішення про стягнення з відповідача пені в розмірі 117 359,63 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2017 у справі №911/2595/16 в частині відмови у стягненні 688 645,53 грн. пені та прийняти в оскарженій частині нове рішення, яким стягнути з ПрАТ «Енергія» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 688 645,53 грн. пені, у стягненні яких було відмовлено. В іншій частині апелянт просив залишити оскаржене рішення суду без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення порушив норми статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, не перевіривши співвідношення завданих збитків та заявленої до стягнення неустойки та надавши при цьому перевагу аргументам відповідача, не врахувавши ступінь виконання зобов'язання та майновий інтерес позивача.

На думку скаржника, судом не обґрунтовано, в чому саме полягає винятковість обставин, які стали підставою для зменшення заявленої позивачем до стягнення суми пені.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача у справі №911/2595/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.06.2017.

20.06.2017 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами у справі було укладено Договір купівлі-продажу природного газу від 13.12.2013 №1337/14-ТЕ-17 (далі, Договір), відповідно до умов якого позивач - продавець зобов'язався передати у власність відповідачу - покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього договору (пункту 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 1.2. Договору в редакції додаткової угоди від 29.04.2014 №2 до Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Згідно пункту 2.1. Договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 17350 тис.куб.м, у тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м): у січні - 2700 тис.куб.м., у лютому - 2400 тис.куб.м., у березні - 2200 тис.куб.м., у квітні - 1400 тис.куб.м., у травні - 500 тис.куб.м., у червні - 450 тис.куб.м., у липні - 500 тис.куб.м., у серпні - 500 тис.куб.м., у вересні - 500 тис.куб.м., у жовтні - 1600 тис.куб.м., у листопаді - 2100 тис.куб.м., у грудні - 2500 тис.куб.м.

Згідно пункту 3.3. Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу газу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У відповідності до пункту 5.2. Договору в редакції додаткової угоди від 31.01.2014 №1 до Договору ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1 091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за врегульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1 091 грн., крім того, ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1309,20 грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору, він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно пункту 11.1. Договору він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач у період з січня 2014 року по грудень 2014 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 14 559 598,80 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2014 на суму 3 127 673,56 грн., від 28.02.2014 на суму 2 417 229,63 грн., від 31.03.2014 на суму 2 035 760,18 грн., від 30.04.2014 на суму 866 869,76 грн., від 31.05.2014 на суму 424 170,32 грн., від 30.06.2014 на суму 482 606,47 грн., від 31.07.2014 на суму 262 482,82 грн., від 31.08.2014 на суму 138 498,96 грн., від 31.10.2014 на суму 639 249,63 грн., від 30.11.2014 на суму 1 737 633,09 грн., від 31.12.2014 на суму 2 427 424,38 грн. Зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Разом з тим, відповідач, за твердженням позивача, всупереч умов укладеного між сторонами Договору не виконав належним чином взяті на себе договірні зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ по вищепереліченим актам приймання-передачі природного газу в строки, визначені договором, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення за час прострочення інфляційних втрат, нарахованих за загальний період прострочки з лютого 2014 року по січень 2015 року включно в сумі 1 363 145,44 грн., 3% річних за загальний період прострочки з 15.02.2014 по 02.02.2015 в сумі 130 244,92 грн. та пені за загальний період прострочки з 15.02.2014 по 02.02.2015 в сумі 806 005,16 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 09.10.2014 між Головним управлінням Державної Казначейської служби у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Обухівської міської ради, Виконавчим комітетом Обухівської міської ради та сторонами у справі було укладено Договір про організацію взаєморозрахунків №717/30 (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), в якому останні домовились про організацію проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №30 (пункт 1 Договору про організацію взаєморозрахунків).

Пунктом 8 вищевказаного Договору про організацію взаєморозрахунків передбачено, що відповідач перераховує на рахунок Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» кошти в сумі 7 664 309,92 грн., у тому числі податок на додану вартість 1 277 384,99 грн., для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з Договором від 13.12.2013 №1337/14-ТЕ-17 за 2014 рік.

За змістом підпункту 2 пункту 11 Договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Також, 11.12.2014 між Головним управлінням Державної Казначейської служби у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Обухівської міської ради, Виконавчим комітетом Обухівської міської ради та сторонами у справі було укладено Договір про організацію взаєморозрахунків №1347/30 (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), в якому останні домовились про організацію проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №30 (пункт 1 Договору про організацію взаєморозрахунків).

Пунктом 8 Договору про організацію взаєморозрахунків передбачено, що відповідач перераховує на рахунок Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» кошти в сумі 1 600 000 грн., у тому числі податок на додану вартість 266 666,67 грн., для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 13.12.2013 №1337/14-ТЕ-17 за 2014 рік.

За змістом підпункту 2 пункту 11 Договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Згідно пунктів 16 вищезазначених договорів про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договорів вони не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Загальна сума субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію за зазначеними договорами про організацію взаєморозрахунків від 09.10.2014 №717/30 та від 11.12.2014 № 1347/30 складає 9 264 309,92 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, для застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків і відповідно до пункту 16 яких сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що уклавши вказані договори про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків в частині оплати 9 264 309,92 грн. за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу газу.

Відповідач у строки та порядку, встановлені договорами про організацію взаєморозрахунків, розрахувався з Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за поставлений газ у 2014 році, сплативши його вартість в розмірі 9 264 309,92 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 13.10.2014 №1792 на суму 7 664 309,92 грн. та від 16.12.2014 № 2210 на суму 1 600 000 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

З огляду на вищевикладене, оскільки сторони, уклавши зазначені договори про організацію взаєморозрахунків, тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків в частині оплати 9 264 309,92 грн. за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу газу, прострочення оплати на умовах договорів про організацію взаєморозрахунків відповідачем не допущено, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат, 3% річних, які нараховані позивачем на суму 9 264 309,92 грн. та яка була сплачена за рахунок субвенцій, оскільки для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2. Договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 №3-101гс14, від 09.09.2014 №3-102гс14, від 09.09.2014 №3-105гс14, від 16.09.2014 №3-111гс14, від 30.09.2014 №3-114гс14.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, загальна сума заборгованості, сплачена за рахунок субвенцій та щодо якої було змінено порядок та строки погашення відповідно до вищевказаних правочинів, становить 9 264 309,92 грн., в той час, як загальна вартість газу відповідно до актів приймання-передачі становить 14 559 598,80 грн. Різниця між загальною вартістю спожитого у 2014 році газу (14 559 598,80 грн.) та розміром субвенції згідно договорів про організацію взаєморозрахунків (9 264 309,92 грн.) становить 5 295 288,88 грн., яка є залишком заборгованості за спожитий природний газ у 2014 році та сплачена відповідачем за рахунок власних коштів, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Відтак, оскільки зміни щодо порядку та строків сплати за спожитий газ в частині 5 295 288,88 грн., сплачених відповідачем власними коштами, сторонами не здійснювалось, то у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання позивачем правомірно нараховано за час прострочки пеню на підставі пункту 7.2. Договору купівлі-продажу природного газу, інфляційні втрати та 3% річних на прострочену суму 5 295 288,88 грн., яку було несвоєчасно сплачено відповідачем за спожитий природний газ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.12.2016 у справі № 911/3733/14.

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, а згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені, суд зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов'язань, позивач здійснює на не чисту суму простроченого платежу, а ще й додає суму інфляційних втрат, нарахованих позивачем за попередній період.

За таких обставин позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період прострочки на інфляційні втрати, нараховані у попередньому періоді прострочення, що суперечить чинному законодавству, позаяк, згідно положень статті 625 Цивільного кодексу України боржник за весь час прострочення зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Оскільки нараховані позивачем та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати у вказаному періоді не є основним боргом, відтак, і нарахування інфляційних втрат на ці суми є безпідставним.

Колегія суддів вважає арифметично вірним здійснений судом першої інстанції перерахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені, виходячи з простроченої суми зобов'язання у розмірі 5 295 288,88 грн., щодо якої сторони не здійснювали змін щодо порядку та строків сплати за спожитий газ, а яку було сплачено відповідачем власними коштами. Враховуючи заявлений позивачем період нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені, арифметично вірна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню складає 290 220,24 грн., сума 3% річних, які підлягають стягненню складає 31 739,35 грн., обгрунтований розмір пені за прострочення виконання зобов'язання становить 167 656,62 грн. У задоволенні решти позовних вимог у цій частині судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

У свою чергу, відповідач у поданому відзиві на позовну заяву, поясненнях та листі просив суд зменшити заявлену до стягнення суму пені з підстав того, що несвоєчасність виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строки та розмірі, визначені договором, сталась у зв'язку з тим, що відповідач використовує природний газ виключно для вироблення теплової енергії, яка споживається населенням, які невчасно сплачують надані послуги з теплопостачання, пеня населенню не нараховується. Також, несвоєчасність виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строки та розмірі, визначені договором, сталася у зв'язку з невідповідністю тарифів на теплову енергію з їх собівартості і несвоєчасністю відшкодування з боку держави різниці в тарифах на теплову енергію.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржене рішення, скористатися правом, наданим йому пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшивши розмір пені на 30% від заявленої позивачем до стягнення суми до 117 359,63 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (стаття 233 Господарського кодексу України).

Аналогічне право суду визначено у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до абз. 1, 2, 3 пункту 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі Господарського процесуального кодексу України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

Так, дійшовши висновку щодо необхідності зменшення заявленої до стягнення пені, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідач не є фактичним споживачем газу, оскільки відповідно до умов Договору газ використовується відповідачем виключно для вироблення теплової енергії, яка споживається населенням, які невчасно сплачують надані послуги з теплопостачання, а також невідповідність тарифів на теплову енергію з їх собівартості та несвоєчасністю відшкодування з боку держави різниці в тарифах на теплову енергію.

Колегією суддів встановлено, що належних та допустимих доказів понесення позивачем збитків, які б перевищували чи дорівнювали б розміру заявленої до стягнення суми пені, позивач суду не надав. Розмір пені, яку позивач просив стягнути з відповідача є надмірно великим та неспіврозмірним із можливими збитками.

Посилання скаржника на ту обставину, що внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24 % річних, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки позивач не підтвердив жодним доказом, що саме дії відповідача та нанесені відповідачем збитки стали причиною укладання комерційних кредитів.

Доводи скаржника з приводу того, що відповідач допускав прострочення за зобов'язаннями 2015 року, а тому ступінь виконання зобов'язання боржника є вкрай негативною, є безпідставними, оскільки, як вже було зазначено вище, кошти за використання природного газу в сумі 14 559 598,80 грн. було сплачено за рахунок субвенцій в повному розмірі, а решта сума заборгованості в розмірі 5 295 288,88 грн. була сплачена відповідачем власними коштами.

Таким чином, колегія суддів, встановивши наявність підстав для застосування штрафних санкцій у вигляді стягнення з відповідача пені, нарахованої на суму заборгованості 5 295 288,88 грн., враховуючи, що відповідач повністю розрахувався з позивачем за поставлений у 2014 році природний газ за Договором, а також враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, активну позицію відповідача в даному спорі, ступінь виконання зобов'язання боржника, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення грошового зобов'язання та недопущення невиправданого збагачення позивача за рахунок стягнення з відповідача занадто великих штрафних санкцій, погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає таким, що не суперечить нормі пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України рішення суду про зменшення розміру пені на 30% від обґрунтованої суми, а саме, до 117 359,63 грн.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунку в частині оплати 5 295 288,88 грн. за природний газ у строк, визначений Договором, позовні вимоги про стягнення з відповідача 290 220,24 грн. інфляційних втрат, 31 739,35 грн. 3% річних та 117 359,63 грн. пені обґрунтовано задоволені судом першої інстанції. У задоволенні решти позовних вимог судом обгрунтовано відмовлено з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Посилання відповідача під час вирішення справи судом першої інстанції на норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 № 1730-VIII, яким визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки станом на дату прийняття оскарженого рішення у матеріалах справи були відсутні належні та допустимі докази включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Крім того, позивач здійснив відповідні нарахування сум інфляційних втрат, 3% річних, пені на прострочені платежі за поставлений природний газ та звернувся до суду щодо їх стягнення до набрання чинності зазначеним законом.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що станом на 19.06.2017 ПрАТ «Енергія» вже внесено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, що підтверджується довідкою Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та повідомленням Департаменту економіки систем забезпечення, які додані до відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2017 у справі №911/2595/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2017 у справі №911/2595/16 залишити без змін.

Матеріали справи №911/2595/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді М.Л. Яковлєв

А.Г. Майданевич