ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р. Справа № 920/3/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О., суддя Пуль О.А.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників:

позивача - Шокур А.Ю., за довіреністю №04/01/17-1 від 04.01.2017 р.;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача-фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Ромни Сумської області (вх.№1612 С/2-8)

на рішення господарського суду Сумської області від 24.04.2017 року у справі № 920/3/17

за позовом Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Чернігів

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Ромни Сумської області,

про стягнення 38150,00 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Дочірнє підприємство "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення надмірно сплачених грошових коштів в сумі 38150,00 грн.

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.04.2017 у справі № 920/3/17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Левченко П.І., суддя Яковенко В.В., суддя Костенко Л.А.) позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" заборгованість в сумі 38150,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Відповідач з рішенням господарського суду Сумської області від 24.04.2017 р. у справі №920/3/17 частково не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині стягнення 33875,00 грн. заборгованості скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на ненадання господарським судом першої інстанції належної оцінки наявним у матеріалах справи первинним документам-накладним та товарно-транспортним накладним, які підтверджують факт поставки відповідачем позивачеві за договором купівлі товару від 01.10.2012 р. № 01/10-12П товару на загальну суму 85725 грн., у зв'язку з чим сума надмірно сплачених позивачем грошових коштів складає 4275 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 р. у справі №920/3/17 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 27.06.2017р. об 11 год.

Представник позивача в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні, повноважного представника в судове засідання не направив, у зв'язку з чим справа розглядається за відсутності останнього.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши уповноваженого представника позивача, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2012 року між відповідачем, продавцем та філією "Срібнянський райавтодор" ДП "Чернігівський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", покупцем укладено договір № 01/10-12П купівлі товару (далі - Договір), відповідно до предмету якого відповідач зобов'язався передати у власність філії "Срібнянський райавтодор" ДП "Чернігівський облавтодор" грунто-піщану суміш, а остання в свою чергу зобов'язувалась прийняти та оплатити її.

Відповідно до пункту 1.1 Договору продавець зобов'язався передати у власність позивача грунто-піщану суміш (товар) в кількості 1600 т + 10 %, вартістю 25,00 грн. за 1 тону (без урахування ПДВ). Загальна вартість партії товару складає 40000,00 грн.

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що позивач зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного Договору.

Пунктом 2 договору визначено порядок розрахунків між сторонами, відповідно до якого оплата за договором проводиться у гривнях шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача згідно виставленого рахунку-фактури на момент відвантаження товару. Позивач зобов'язаний провести оплату товару на протязі трьох банківських днів з моменту прийняття товару та отримання рахунку-фактури. Дату відвантаження товару відповідач та позивач повинні узгодити в телефонному режимі.

Відповідно до пункту 3 Договору, товар передається відповідачем (продавцем) позивачеві (покупцеві) в смт. Талалаївка та смт. Срібне на умовах самовивозу покупцем (позивачем). При відвантаженні товару продавець (відповідач) передає покупцю (позивачу) видаткову накладну та рахунок-фактуру.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до закінчення виконання сторонами своїх зобов'язань.

Пунктом 5.1 Договору визначено обов'язок покупця (позивача) своєчасно сплачувати товар згідно з виставленими рахунками.

Позивач в позовній заяві зазначає, що на виконання умов Договору відповідачем здійснено поставку грунто-піщаної суміші на загальну суму 51850,00 грн., що підтверджується рахунками на оплату товару, виставленими відповідачем,копії яких містяться у матеріалах справи а саме: № 5 від 31.10.2012 року на суму 32500,00 грн., № 6 від 30.12.2012 року на суму 3450,00 грн., № 5 від 22.02.2013 року на суму 15000,00 грн. та № 2 від 07.03.2013 року на суму 900,00 грн. (а.с. 10-13).

Позивач також зазначає, що з метою здійснення оплати отриманої грунто-піщаної суміші ним здійснені перерахування відповідачеві грошових коштів на загальну суму 90000,00 грн., а саме:04.02.2013 року в сумі 10000,00 грн.; 11.02.2013 року в сумі 40000,00 грн.; 30.09.2013 року в сумі 10000,00 грн.; 01.10.2013 року в сумі 30000,00 грн., на підтвердження чого до позовної заяви додані копії звітів про дебітові і кредитові операції по рахунку філії "Срібнянський райавтодор" ДП "Чернігівський облавтодор" за періоди: з 01.02.2013 р. по 28.02.2013 р.; з 01.09.2013 р. по 30.09.2013 р.; з 01.10.2013 р. по 31.10.2013 р.(а.с. 16-21).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що, враховуючи здійснення відповідачем поставки товару за Договором на суму 51850 грн. та виставлення рахунків-фактур на сплату цієї суми, із перерахованих позивачем на оплату зазначеної продукції суми 90 000 грн. надмірно сплаченими є 38150,00 грн., що, на його думку також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків № 5 від 01.12.2014 року, копія якого додана до позовної заяви (а.с.22).

Позивач, посилаючись на вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, 26.09.2016 року направив відповідачу вимогу за № 015-11/827 про повернення суми надмірно сплачених грошових коштів в розмірі 38150,00 грн. у семиденний строк від дня її пред'явлення, яка доставлена адресату 04.10.2016 р.(а.с. 23) Проте відповіді на вимогу на адресу позивача не надходило.

Як зазначає позивач, відповідач згадану суму переплати не повернув.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Відповідач у відзиві на позов( а.с. 32-35) проти позову заперечує та в обґрунтування своїх заперечень зазначає зокрема про те, що на виконання умов договору купівлі товару від 01.10.2012 р. № 01/10-12П ним було передано, а позивачем прийнято 3429 т грунто-піщаної суміші на загальну суму 85725,00 грн., а тому фактично позивачем було зайво сплачено лише 4275,00 грн. Крім цього відповідач у відзиві зазначає, що перебіг позовної давності для звернення з позовом про стягнення зайво сплачених 4275,00 грн. почався 02.10.2013 року, а позивач звернувся з позовом до суду 28.12.2016 року, тобто з порушенням строку позовної давності, що згідно статті 267 Цивільного кодексу України, є підставою для відмови в позові.

На підтвердження викладених відповідачем у відзиві обставин, ним надано суду першої інстанції для долучення до матеріалів справи копії накладних та товаро-транспортних накладних на 35 арк.( а.с. 36-70), а також копію акта звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2014 р. ( а.с. 71).

Позивач на спростування заперечень відповідача зазначає, що надані останнім товарно-транспортні накладні фіксують існування між сторонами інших господарських відносин, окрім купівлі-продажу, за які позивач сплатив грошові кошти, що підтверджується копіями рішень господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015 року у справі № 927/719/15, від 11.06.2015 року у справі № 927/718/15, від 24.06.2015 року у справі № 927/715/15, від 02.06.2015 року у справі № 927/717/15 та актами звірки розрахунків № 1, 2, 3, 4 від 01.12.2014 року. Наданий відповідачем акт б/н від 01.12.2014 року, є узагальненим по всіх існуючих взаємовідносинах між сторонами (контрагентами), відображає в собі різноманітні господарські операції, такі як купівля, авто послуги, навантаження, і підтверджує правову позицію позивача, щодо вартості фактично отриманого товару, і вартості сплачених за нього коштів.

Позивач зазначає, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог та на підтвердження факту отримання позивачем на виконання умов договору № купівлі грунто-піщаної суміші від 01.10.2012 р. 01/10-12П на загальну суму 85725,00 грн.

Заперечуючи проти клопотання відповідача щодо застосування наслідків позовної давності позивач зазначає, що умовами договору № 01/10-12П від 01.10.2012 року не встановлено строків повернення переплат, в разі їх виникнення при виконанні цього договору.

На думку позивача, відповідачем не враховано положення статті 264 Цивільного кодексу України щодо переривання перебігу позовної давності. Згідно з частиною першою згаданої статті перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. До таких дій відноситься і підписання відповідачем акту звірки взаємних розрахунків № 5 від 01.12.2014 року, за яким відповідач визнала існування переплати в розмірі 38150,00 грн. за договором купівлі грунто-піщаної суміші. Саме після підписання актів звірок взаєморозрахунків від 01.12.2014 року, позивачу і стало відомо про наявність стягуваної переплати.

Зважаючи на це, позивач стверджує, що невиконання з боку відповідача законної вимоги позивача про повернення надмірно сплачених грошових коштів, порушує його законні права та інтереси.

Як зазначено вище, позовні вимоги обгрунтовані обставинами здійснення позивачем відповідачеві при оплаті за поставлений за договором від 01.10.2012 р. № 01/10-12 П товар помилкового надмірного перерахування грошових коштів на суму 38150 грн., тобто перерахування зазначеної суми відповідачеві, яке не ґрунтується на договірному обов'язку чи на інших правових підставах.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності наступних умов: 1) збільшення або збереження майна однією особою -набувачем 2) зменшення або незбільшення майна у іншої особи -потерпілого; 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача зменшенням або вiдсутністю збільшення майна на стороні потерпілого 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану осіб на час такої зміни, або правова підстава для цього повинна згодом відпасти.

При цьому, не має правового значення, наслідком поведінки набувача чи потерпілого стала зазначена зміна майнового стану цих осіб.

Зазначені умови виникнення зобов'язання з безпідставного набуття, майна наявні, зокрема, у випадку, коли перехід матеріальних благ (майна, в т.ч. грошей) відбувся в більшій кількості (сумі) ніж це передбачено умовами договору, оскільки передання тієї частини майна, яке перевищує передбачений договором обсяг відбувається не на підставі умов договору чи інших правових підставах, відповідно й зобов'язання з повернення цього майна регулюються положеннями глави 83 Цивільного кодексу України та не ґрунтуються на договірному обов'язку.

Зважаючи на це, до спірних позадоговірних правовідносин щодо повернення безпідставно перерахованих грошових коштів підлягають застосуванню норми глави 83 Цивільного кодексу України, які регулюють зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального господарського кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу Україн судами першої інстанції» наголошено, що будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.

Належність доказів - спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування у даній справі.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, на оплату поставленого за договором купівлі грунто-піщаної суміші від 01.10.2012 р. № 01/10-12П товару відповідач виставив позивачеві наступні рахунки-фактури, копії яких надані до матеріалів справи : № 5 від 31.10.2012 року на суму 32500,00 грн., № 6 від 30.12.2012 року на суму 3450,00 грн., № 5 від 22.02.2013 року на суму 15000,00 грн. та № 2 від 07.03.2013 року на суму 900,00 грн. (а.с. 10-13).

В зазначених рахунках на загальну суму 51850 грн. підставою оплати зазначено саме Договір від 01.10.2012 р. № 01/10-12П.

Наданими відповідачем до відзиву на позов накладними, в яких підставою господарської операції зазначено Договір купівлі-продажу № 01.10.2012 р. підтверджується факт поставки відповідачем позивачеві за Договором товару, який зазначено у наведених рахунках - фактурах на зазначену в них суму-51850 грн.(а.с. 36-39)

Натомість з наданих відповідачем Товарно-транспортних накладних(а.с. 40-70) не вбачається відомостей щодо того, на підставі якого договору поставлено зазначений в них товар, в той час як з наданих відповідачем доказів в їх сукупності (актів звірки розрахунків -на а.с. 71, 82-85, рішень господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015 р. у справі № 927/719/15 та № 927/715/15, від 11.06.2015 р. у справі № 927/718/15, від 02.06.2015 р. у справі № 927/717/15-на а.с. 86-93), вбачається існування між сторонами договірних відносин у спірний період за іншими договорами ніж за договором купівлі грунто-піщаної суміші від 01.10.2012 р. 01/10-12П.

Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача, що наявними у матеріалах справи первинними документами підтверджується факт поставки товару за Договором на суму 85725 грн., оскільки така поставка підтверджується на суму 51850 грн.

Надані позивачем до позовної заяви копії звітів про дебітові і кредитові операції по рахунку філії "Срібнянський райавтодор" ДП "Чернігівський облавтодор" за періоди: з 01.02.2013 р. по 28.02.2013 р.; з 01.09.2013 р. по 30.09.2013 р.; з 01.10.2013 р. по 31.10.2013 р.(а.с. 16-21) містять відомості про здійснення позивачем наступних перерахувань грошових коштів на загальну суму 90000,00 грн.:

- 04.02.2013 року в сумі 10000,00 грн. із призначенням платежу - «Оплата за грунтпісок згідно з рахунком №5 від 31.10.2012 р.»;

- 11.02.2013 року в сумі 40000,00 грн. -«Оплата за грунтпісок згідно з рахунком №5 від 31.10.2012 р.»;

- 30.09.2013 року в сумі 10000,00 грн. -«Оплата за грунтпісок згідно з рахунком №5 від 30.09.2013 р.»;

- 01.10.2013 року в сумі 30000,00 грн. -«Оплата за грунтпісок згідно з рахунком №5 від 31.10.2012 р.»;

З наведених доказів вбачається, що з суми 90 000 грн., перерахованих позивачем відповідачеві грошових коштів, 80 000 грн. перераховано на оплату рахунку №5 від 31.10.2012 р., копія якого, як зазначено вище, додана позивачем до позовної заяви, і який виставлений відповідачем на оплату поставленої продукції за договором купівлі грунто-піщаної суміші від 01.10.2012 р. 01/10-12П.

Інші 10 000 грн. із зазначеної суми перераховано 30.09.2013 р. на оплату рахунку №5 від 30.09.2013 р., копію якого не додано до матеріалів справи і в матеріалах справи відсутні докази того, що такий рахунок виставлявся відповідачем на оплату продукції, поставленої саме за договором купівлі грунто-піщаної суміші від 01.10.2012 р. 01/10-12П , в той час, як зазначалось вище, між сторонами у спірний період існували також інші договірні відносини, а тому позивач не довів, що зазначене перерахування коштів стосується суми переплати за виставленими за Договором рахунками-фактурами, на яку він посилається в підставах позов.

Зважаючи на це, надана позивачем на підтвердження здійснення 30.09.2013 р. перерахування коштів в сумі 10 000 грн. копія відповідного звіту про дебетові та кредитові операції по рахунку (а.с. 16 на звароті) не відповідає вимогам належності доказів (ст. 34 ГПК України), у зв'язку з чим не може бути прийнята судом як належний доказ у цій справі.

Надані як позивачем, так і відповідачем копії актів звірки розрахунків ( а.с. 22, 82) не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих доказів у справі, зважаючи на наступне.

В акті звірки взаємних розрахунків від 01.12.2014 р. № 5 (а.с. 14) зазначено про розрахунки сторін саме за тими самими рахунками-фактурами на оплату грунтово-піщаної суміші, копії яких додано до позовної заяви (№ 5 від 31.10.2012 р., № 6 від 30.12.2012 р., № 5 від 22.02.2013 р. та № 2 від 07.03.2013 р.) та про наявність заборгованості відповідача з повернення переплати на суму 38150 грн.(сальдо на користь позивача) При цьому в акті зазначено про оплату продукції за рахунками (№ 5 від 31.10.2012 р., № 6 від 30.12.2012 р., № 5 від 22.02.2013 р. відповідно до зазначених в них сум та про здійснення переплати при перерахуванні коштів за рахунком № 2 від 07.03.2013 р. відповідно до перерахувань коштів 30.09.2013 р. в сумі 10 000 грн. та 01.10.2013 р в сумі 30000 грн.Проте, як зазначалось вище, відповідно до наданих позивачем звітів про дебетові і кредитові операції (а.с. 16-21) перерахування коштів 30.09.2013 р. в сумі 10 000 грн. здійснено позивачем на оплату рахунку № 5 від 30.09.2013 р.,щодо належності якого до Договору докази відсутні, а перерахування коштів 01.10.2013 р в сумі 30000 грн. -на оплату рахунку № 5 від 31.10.2012 р.( а не рахунку № 2 від 07.03.2013 р. як зазначено в Акті ).

Крім зазначеної суперечності зафіксованих в Акті відомостей іншим доказам у справі, в ньому не зазначено платіжних документів, на підставі яких в Акт внесено відомості про відповідні оплати, тобто акт не містить достовірних відомостей, що свідчить про його неналежність та недопустимість як доказу.

Натомість в іншому акті звірки розрахунків сторін на ту саму дату-01.12.2014 р., копію якого надану відповідачем до відзиву на позов (а.с. 71) зазначено про розрахунки сторін як за наведеними, так і за іншими рахунками -фактурами.При цьому на відміну від акту звірки № 5 в цьому акті не зазначено про переплату 01.10.2013 р в сумі 30000 грн. за рахунком № 2 від 07.03.2013 р., а також зазначено про сальдо на користь відповідача за всіма зафіксованими в акті правовідносинами на загальну суму 353351 грн., що відповідно передбачає відсутність переплат з боку позивача.

Отже, зазначені акти звірки розрахунків сторін не є належними та допустимими доказами наявності чи відсутності заборгованості відповідача, оскільки містять суперечливі як один з одним, так і з іншими матеріалами справи відомості щодо розрахунків сторін на одну дату та за одними правовідносинами, без зазначення платіжних документів як джерела первинних достовірних відомостей про зафіксовані в актах оплати.

Таким чином, з наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів вбачається, що позивачем на оплату поставленої за Договором продукції на суму 51850 грн. здійснено перерахування грошових коштів в сумі 80 000 грн., у зв'язку з чим сума безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів становить 28150 грн., які підлягають поверненню позивачеві відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на це, висновок господарського суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення 28150 грн. є правомірним.

Щодо іншої частини позовних вимог про стягнення 10 000 грн. безпідставно перерахованих грошових коштів, господарський суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про їх задоволення внаслідок визнання встановленою недоведену обставину щодо перерахування позивачем цієї суми в рахунок надмірно (безпідставно) сплачених грошових коштів.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в її задоволенні, обґрунтовано пославшись на наступні підстави.

Відповідач, керуючись статтею 267 Цивільного кодексу України, у письмових запереченнях від 24.01.2017 року на позовну заяву просить суд застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позовна давність за вимогами про стягненню з відповідача на користь позивача надмірно сплачених коштів в сумі 4275,00 грн. сплинула 02.10.2016 року, а позивач звернувся з позовом до суду 28.12.2016 року.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Зважаючи на те, що позивач, згідно з пунктом 2.1.1 Договору зобов'язаний був провести оплату товару на протязі трьох банківських днів з моменту прийняття товару та отримання рахунку-фактури, а сплатив надлишково та безпідставно (не отримавши товару та рахунків-фактур) станом на 01.10.2013 року, то вже у той день - 01.10.2013 р. він знав про порушення свого права і мав право звернутися до суду за його захистом, а відтак перебіг позовної давності розпочався саме з 01.10.2013 року.

Однак, 01.12.2014 року відповідачем були вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу в сумі 38150,00 грн. за договором від 01.10.2012 р. № 01/10-12П перед позивачем, а саме: відповідачем підписано акт № 5(а.с. 22) звірки взаємних розрахунків від 01.12.2014 року, в якому зафіксовано кредитове сальдо (борг) відповідача станом на 01.12.2014 року на користь позивача в сумі 38150,00 грн. за договором купівлі грунто-піщаної суміші, а такий Договір між сторонами є лише один - це договір купівлі товару від 01.10.2012 р. № 01/10-12П, що не спростовується жодною із сторін.

Як зазначалось вище, наведений Акт не є належним доказом саме заборгованості відповідача, але є доказом, який містить відомості про вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу.

Підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою акт звірки взаєморозрахунків, з урахуванням конкретних обставин справи, може свідчити про визнання боргу, а отже-бути підставою для переривання позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України. (п.п. 4.4.1. п. 4 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».) До цього роз'яснення аналогічна правова позиція була наведена у постанові ВСУ від 24.04.2007, в якій зазначено, що оскільки позивач та відповідач підписали акт звірки заборгованості за конкретним кредитним договором, то це є дією, яка свідчить про визнання відповідачем свого боргу та перериває строк позовної давності.

Згідно зі статтею 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За таких обставин, звернення позивача з позовом 30.12.2016 року відбулося в межах позовної давності.

Зважаючи на наведене, господарський суд першої інстанції внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, неправомірно замість часткового задоволення позову на суму 28150 грн. дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі на суму 38150 грн., у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає відповідній зміні.

Керуючись статтями 99, 101, п. статті 103, п. 2 ч. 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 24.04.2017 р. у справі № 920/3/17 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (42001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (14005, м. Чернігів, вул. Київська, буд 17, ідентифікаційний код 32016315) заборгованість в сумі 28150,00 грн. та 1015,58 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

В задоволенні іншої частини позову відмовити».

Стягнути з Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (14005, м. Чернігів, вул. Київська, буд 17, ідентифікаційний код 32016315) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (42001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 462,88 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Тарасова І. В.

Суддя Пуль О.А.

Суддя Фоміна В. О.