РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2017Справа № 5011-38/11533-2012

За позовомЗаступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради
до1. Акціонерного товариства відкритого типу «Компанія «Д.І.Б.» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакі Трейдер» 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім на Пушкінській»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачів:1. Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації
2. Управління освіти Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації
3. Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Квартал Пушкінська-Червоноармійська»
4. Дошкільного навчального закладу №183
5. Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
6. Міністерства освіти і науки України
7. Всеукраїнської громадської організації «Асоціація працівників дошкільної освіти»
8. Громадської організації «Асоціації керівників дошкільних навчальних закладів м. Києва»
9. Шевченківської районної в м. Києві ради в особі ліквідаційної комісії
провизнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

прокурор:Насадчук Ж.Д.
від позивача 1:Перепеліцин К.М.
від позивача 2:Шумінська Ю.Ю.
від позивача 3:Мордалевич І.І.
від відповідача 1:Земницький Д.П.
від відповідача 2:не з'явився
від відповідача 3:Клименко М.С., Приходько А.С.
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:Севастьянова В.В.
від третьої особи 3:Жуков М.Н., Олійник Г.Г.
від третьої особи 4:Севастьянова В.В.
від третьої особи 5:Мордалевич І.І.
від третьої особи 6:Кравець А.О.
від третьої особи 7:Жуков М.Н.
від третьої особи 8:не з'явився
від третьої особи 9:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Головного управління комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся з позовом до АТВТ «Компанія Д.І.Б.», ТОВ «Компанія «Лакі Трейд», ТОВ «Дім на Пушкінській», у якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 18.02.2013 (а.с.96-108, т.4), просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнового комплексу, загальною площею 2158,3 кв.м по вул. Пушкінській, 33-а (літери А,Б,В) у м. Києві, укладений 19.06.2009 між АТВТ «Компанія «Д.І.Б» і ТОВ «Лакі Трейд» та витребувати від ТОВ «Дім на Пушкінській» у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради спірне нерухоме майно, загальною площею 2158 ,3 кв.м по вул. Пушкінській, 33-а (літери А,Б,В) у м. Києві вартістю (за ціною останнього продажу) 2 930 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.06.2009 р. укладений відповідачем 1 та відповідачем 2 з порушенням норм чинного законодавства, оскільки на момент його укладення відповідач 1 не мав достатнього обсягу повноважень для продажу майнового комплексу загальною площею 2 158,30 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 33-А, а тому прокурор вказує на існування підстав для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.06.2009 р. недійсним. Крім того, прокурором заявлено вимогу про витребування від відповідача 3 спірного нерухомого майна у комунальну власність.

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.06.2013 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 р., в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2017 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 р. та рішення господарського суду міста Києва від 12.06.2013 р. скасовано, а справу №5011-38/11533-2012 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва №05-23/1315 від 05.04.2017 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2017 р. справу №№5011-38/11533-2012 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.04.2017 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.05.2017 р.

10.05.2017 р. прокурором до канцелярії суду подані письмові пояснення, в яких прокурор вказував на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами 1 та 2 підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідач 1 відчужив таке майно не будучи його власником. Також прокурор вказує, що спірне нерухоме майно вибуло із комунальної власності не в передбачений законом спосіб, а відтак підлягає витребуванню від відповідача 3.

10.05.2017 р. до канцелярії суду від представника позивача 3 надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій позивач 3 просив суд накласти арешт на приміщення дошкільного навчального закладу №183, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 33 (літери А, Б, В) (змінена адреса після продажу: м. Київ, вул. Пушкінська, 33-а (літери А, Б, В) та заборонити вчиняти певні дії, а саме зносити, продавати, закладати вказані приміщення.

Судом було відмовлено в задоволенні вказаної заяви з огляду на те, що ухвалою господарського суду міста Києва від 30.10.2012 р. вже було накладено арешт на майновий комплекс (літ. А, Б, В) загальною площею 2 158,30 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 33-А; вказана ухвала набрала законної сили та залишається чинною станом на момент розгляду даної справи.

Більш того, ухвалою господарського суду міста Києва від 17.05.2017 р. відновлено пропущений строк для пред'явлення до виконання ухвали господарського суду міста Києва від 30.10.2012 р. у справі №5011-38/11533-2012.

Таким чином, підстави для повторного вжиття заходів до забезпечення позову у даній справі відсутні.

10.05.2017 р. представником третіх осіб 3 та 7 до канцелярії суду подано письмові пояснення, в яких представник вказував на те, що відчуження майна за спірним договором відбулося без волевиявлення законного власника, а відповідач 1 ніколи право власності на таке майно не набував. Крім того, представник зазначав, що рішенням Старокиївської районної ради №348 від 12.06.2001 р. нерухоме майно було передано лише на баланс АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», а не у власність.

В судовому засіданні 10.05.2017 р. представником третьої особи 6 долучені до матеріалів справи письмові пояснення, в яких третя особа вказувала, що власник спірного майна ніколи не приймав рішення про передачу відповідачу 1 такого майна у власність, а лише вирішив передати його на баланс АТВТ «Компанія «Д.І.Б.».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.05.2017 р. розгляд справи відкладено на 17.05.2017 р. к зв'язку з неявкою представників позивача 2, відповідача 2, та третіх осіб 4 та 8.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.05.2017 р. розгляд справи відкладено на 24.05.2017 р. к зв'язку з неявкою представників відповідача 2, та третіх осіб 4 та 8.

Заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву від 17.05.2017 р., відповідач 3 вказує на те, що твердження прокурора та позивачів про незаконність набуття у власність АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» спірного майна є безпідставними та спростовані низкою судових рішень. Також у поданому відзиві відповідач 3 вказував на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

18.05.2017 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду було подано заяву про застосування строку позовної давності для звернення прокурора до суду із даним позовом.

Представник третьої особи 2 подав 23.05.2017 р. до канцелярії суду письмові пояснення, в яких вказував на незаконність вибуття спірного майна із комунальної власності за відсутності волевиявлення відповідної ради на його відчуження.

24.05.2017 р. представник третіх осіб 1 та 9 подав письмові пояснення, в яких також вказав на відсутність волевиявлення Старокиївської районної ради на передачу відповідачу 1 у власність спірного нерухомого майна, а текст рішення такої ради №348 від 12.06.2001 р. не відповідав змісту того питання, яке вирішувалось на засіданні.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 24.05.2017 р., 31.05.2017 р. та 07.06.2017 р. розгляд справи відкладався на 31.05.2017 р., 07.06.2017 р. та 19.06.2017 р. з незалежних від суду обставин.

Присутні в судовому засіданні прокурор, представники позивачів та третіх осіб 2-7 в судове засідання з'явилися, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

Представники відповідачів 1 та 3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №070.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 2 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Одночасно, ст. 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач 2 був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Представники третіх осіб 1 та 9 в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а їх пояснення стосовно суті спору були долучені до матеріалів справи.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи представник третьої особи 8 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.04.1998 р. Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва було видано розпорядження №194 «Про зміну місцезнаходження дитячого дошкільного закладу №183 та реконструкцію приміщення дитячого дошкільного закладу №739», а розпорядженням №257 від 07.05.1998 р. «Про внесення змін до розпорядження №194 від 13.04.1998 р. «Про зміну місцезнаходження дитячого дошкільного закладу № 183 та реконструкцію приміщення дитячого закладу № 739» текст вказаного розпорядження викладено в іншій редакції, відповідно до якої тимчасово переведено дитячий дошкільний заклад № 183 в приміщення дитячого дошкільного закладу №739 в термін до 01.06.1998 р. з наступним розміщенням дитячого дошкільного закладу №183 в інших придатних приміщеннях.

24.04.1998 р. між Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва, Відділом освіти Старокиївського району м. Києва та АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» було укладено договір №224, відповідно до умов якого адміністрація та відділ освіти зобов'язалися здійснити заходи по звільненню приміщень та переведенню дитячого дошкільного закладу №183 в приміщення дитячого дошкільного закладу №739, а АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» - забезпечити виконання обсягів та видів робіт по ремонту дитячого дошкільного закладу № 739 та виконати інші дії в передбаченому договорі порядку.

28.09.2000 р. між Київською міською державною адміністрацією, Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва та АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» було укладено угоду про надання гарантій по будівництву дитячої установи № 183 по вул. Червоноармійській, 12-Г у Старокиївському районі м. Києва.

12.06.2001 р. рішенням Старокиївської районної у м. Києві ради депутатів № 348 було передано споруду (3 корпуси) по вул. Пушкінський, 33 у власність АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» для її подальшого знесення зазначеним Товариством за власні кошти, з умовою будівництва нового будинку дитячої установи №183 по вул. Червоноармійській, 12-Г, у відповідності з угодою від 28.09.2000 р.

На виконання вказаного рішення Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва прийнято розпорядження від 10.09.2001 р. №782, яким відділу освіти було доручено здійснити приймання-передачу споруди (3 корпуси) по вул. Пушкінській, 33, у власність АТВТ «Компанії «Д.І.Б.» для її подальшого знесення зазначеним товариством за власні кошти при умові будівництва нового будинку дитячої установи № 183 по вул. Червоноармійській, 12-Г.

На підставі зазначеного розпорядження районним відділом освіти було передано, а АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» прийнято за актом приймання-передачі основних засобів від 18.10.2001 р. нежитлове приміщення дитячої установи № 183 по вул. Пушкінській, 33.

На підставі вказаних рішень та розпорядження Головним управлінням комунальної власності м. Києва видано наказ № 19-В від 15.01.2003 р. про оформлення права власності на споруди дошкільного навчального закладу №183 та видано АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» свідоцтво про право власності на зазначену споруду.

19.06.2009 р. між АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» (продавець) та ТОВ «Лакі Трейдер» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М. за реєстровим №1976 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує майновий комплекс (літ. А, Б, В) загальною площею 2 158,30 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 33-А (нерухоме майно).

Вподальшому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.07.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. за реєстровим №1994, ТОВ «Лакі трейдер» продало вказане нерухоме майно на користь ТОВ «Дім на Пушкінській».

Спір у справі виник у зв'язку з оспорюванням позивачем дійсності Договору, а також наявністю підстав для витребування спірного нерухомого майна від ТОВ «Дім на Пушкінській» у комунальну власність територіальної громади міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.ст. 4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом прокурором та позивачами повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт порушення його прав та законних інтересів держави внаслідок укладення відповідачами Договору.

Як на підставу для недійсності Договору прокурор вказує на те, що АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» ніколи не набувало у власність нерухоме майно загальною площею 2 158,3 кв.м, розташоване по вул. Пушкінській, 33-А (літери А, Б, В) у м. Києві, а відтак не могло його відчужити на користь ТОВ «Лакі Трейдер» як покупця за Договором.

Судом встановлено, що рішенням Старокиївської районної у м. Києві ради депутатів №348 від 12.06.2001 р. було передано споруду (3 корпуси) по вул. Пушкінський, 33 у власність АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» для її подальшого знесення зазначеним товариством за власні кошти, з умовою будівництва нового будинку дитячої установи №183 по вул. Червоноармійській, 12-Г, у відповідності з Угодою від 28.09.2000 р.

На виконання вказаного рішення Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва прийнято розпорядження №782 від 10.09.2001 р., яким відділу освіти було доручено здійснити приймання-передачу споруди (3 корпуси) по вул. Пушкінській, 33, у власність АТВТ «Компанії «Д.І.Б.» для її подальшого знесення зазначеним товариством за власні кошти при умові будівництва нового будинку дитячої установи № 183 по вул. Червоноармійській, 12-Г.

На підставі зазначеного розпорядження районним відділом освіти було передано, а АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» прийнято за актом приймання-передачі основних засобів від 18.10.2001 р. нежитлове приміщення дитячої установи № 183 по вул. Пушкінській, 33. Вказаний акт затверджений Старокиївською районною державною адміністрацією.

01.10.2002 р. Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією а АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» були підписані доповнення до акту прийому-передачі споруди (три корпуси) по вул. Пушкінській, 33 від 18.11.2001 р., за якими сторони визначили та підтвердили, що:

- Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація передає у власність, а АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» приймає споруду (три корпуси) по вул. Пушкінській, 33 за актом прийому-передачі від 18.01.2001 р.;

- у відповідності із технічною документацією, виконаною в 2002 році Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна м. Києва, під спорудою по вул. Пушкінській, 33 сторони мають на увазі: літера А загальною площею 884,2 кв.м; літера Б загальною площею 300,6 кв.м; літера В загальною площею 973,5 кв.м;

- сторони погоджуються, що у відповідності з довідкою БТІ від 31.07.2002 р. №17500 дійсною адресою переданої споруди (3 корпуси) згідно інвентаризаційної справи є адреса: вул. Пушкінська, 33-А.

Прокурор та позивачі в обґрунтування позовних вимог вказують на те, що відповідно до копій протоколу та стенограми сесії Старокиївської районної у м. Києві ради XVI сесії XXIII скликання від 12.06.2001 р., на даній сесії приймалося рішення про передачу спірного нерухомого майна не у власність, а на баланс товариства АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», тому на момент укладення спірного Договору відповідач 1 не був власником спірної будівлі.

Під час розгляду даної справи прокурор наголошував на тому, що депутати Старокиївської районної у м. Києві ради під час проведення засідання 12.06.2001 р. обговорювали та голосували саме за передачу з балансу Районного відділу освіти Старокиївського району на баланс АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» споруд дитячої дошкільної установи №183 по вул. Пушкінській, 33, а не у власність вказаному товариству.

Крім того, як вказує прокурор, згідно листа АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» від 03.05.2001 р. за №43, адресованого голові Старокиївської районної державної адміністрації м. Києва, на підставі якого, як записано в рішенні від 12.06.2001 р. № 348, і було винесено на розгляд сесії питання про передачу споруд дошкільного закладу АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», дане товариство просило розглянути на сесії районної ради питання передачі з балансу управління комунального майна району по остаточній балансовій вартості на баланс товариства споруди дитячої дошкільної установи №183.

До того ж, мотивуючи відсутність у відповідача 1 права на відчуження майна на користь відповідача 2, прокурор та позивачі вказують на те, що станом на момент укладення Договору свідоцтво про право власності на майновий комплекс площею 2158,30 кв. м., який розташований по вул. Пушкінська, 33-А, літери А, Б, В, було скасоване.

Вказані обставини, на думку прокурора, позивачів і третіх осіб, свідчать про те, що Старокиївська районна в м. Києві рада прийняла рішення від 12.06.2001 р. № 348, голосуючи виключно за передачу спірного нерухомого майна на баланс АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», а не у власність вказаного товариства, як невірно та безпідставно зазначено в самому рішенні.

З урахуванням викладеного, прокурор, позивачі та треті особи вважають, що АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» ніколи не набувало право власності на спірний об'єкт нерухомого майна, а відтак не мало повноважень його відчужувати на користь відповідача 2 на підставі Договору.

В той же час, під час розгляду даної справи судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у справі № 41/427-44/377, залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.03.2007 р., було відмовлено в задоволенні позовних вимог заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київради щодо визнання недійсним рішення Старокиївської районної у м. Києві ради №348 від 12.06.2001 року; розпорядження №782 від 10.09.2001 р.; угоди від 28.09.2000 р.; додаткових угод № 1 та № 2 до угоди від 28.12.2000 р.; свідоцтва про право власності на майновий комплекс (літери А,Б,В) по вул. Пушкінській, 33 у м. Києві за АТВТ Компанія «Д.І.Б»; зобов'язання АТВТ Компанія «Д.І.Б» передати по акту приймання-передачі в комунальну власність територіальної громади Шевченківського району м. Києва нежитлові приміщення (корпуси А, Б, В) на вул. Пушкінській, 33-А у м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.10.2011 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2012 р., було частково задоволено заяву заступника прокурора м. Києва та Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15.01.2013 р. у справі №К9991/35487/12 касаційну скаргу АТВТ Компанії «Д.І.Б.» задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2011 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2012 р. у справі скасовано. В задоволенні заяв заступника прокурора м. Києва та Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київради про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у даній справі відмовлено.

З урахуванням викладеного, рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у справі № 41/427-44/377 станом на момент розгляду даної справи набрало законної сили.

Крім того, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 02.02.2007 р. у справі №2а-157/07 за адміністративним позовом Жукова Н.М. до Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства з утримання житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, Київської міської ради, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, треті особи - Прокуратура м. Києва, київський міський голова, голова КМДА Л.М. Черновецький, АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», Куча Є.І., Злацін А.А. про визнання неправомірними дій відповідачів по справі щодо видання актів, рішень, розпоряджень, реєстраційних записів щодо комунального майна громади Шевченківського району м. Києва у вигляді житлових будинків 35-а, 35-б, 37-б по вул. Пушкінській та будівель дошкільного навчального закладу №183 по вул. Пушкінській, 33-А (корпуси А, Б, В) розпорядження та користування інженерними мережами, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.05.2007 р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.02.2009 р., закрито провадження у справі в частині визнання незаконними та скасування договорів купівлі-продажу неіснуючих квартир у будинках №35-а, 35-б, 37-а, 37-б; в решті позовних вимог відмовлено.

Відтак, постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 02.02.2007 р. у справі №2а-157/07 набрала законної сили.

Також рішенням господарського суду міста Києва від 21.11.2008 р. у справі №39/169 за позовом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації до АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» та Київської міської державної адміністрації, треті особи - Громадська організація «Комітет захисту прав мешканців кварталу Пушкінська - В. Васильківська», Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Квартал Пушкінська-Червоноармійська», про розірвання угоди та повернення безпідставно набутого майна, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2009 р. та постановою Верховного Суду України від 19.05.2009 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення також набрало законної сили станом на момент розгляду дано справи по суті.

Представники позивачів та третіх осіб у наданих поясненнях суду вказували на те, що вказані рішення судів не мають преюдиційного значення під час розгляду даної справи, оскільки суб'єктний склад у справах № 41/427-44/377, №2а-157/07, №39/169 та у даній справі є різним.

В той же час, Законом України «Про внесення зміни до статті 35 Господарського процесуального кодексу України щодо підстав звільнення від доказування» від 17 квітня 2014 року N 1226-VII, який набрав чинності 8 травня 2014 року, статтю 35 Кодексу викладено у новій редакції.

Згідно із ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України в редакції вказаного Закону обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням викладеного, приписи ч. 3 ст. 35 в редакції вказаного Закону для визначення преюдиційності передбачають необхідність тотожності у справах хоча б однієї із сторін щодо якої встановлені певні обставини.

За таких обставин, враховуючи склад учасників судового процесу у справах № 41/427-44/377, №2а-157/07, №39/169 та у даній справі, а також те, що рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у справі № 41/427-44/377, постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 02.02.2007 р. у справі №2а-157/07 та рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2008 р. у справі №39/169 набрали законної сили, встановлені ними обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Зокрема, під час вказаних судових спорів встановлені обставини правомірності прийняття Старокиївською районною у м. Києві радою рішення №348 від 12.06.2001 р., а також те, що вказане рішення було прийнято в межах наданих їй повноважень як органу, правомочного розпоряджатися об'єктами комунальної власності.

Більш того, під час розгляду справи господарського суду міста Києва №39/169 судом було встановлено правомірність набуття АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» права власності на майновий комплекс площею 2 158,3 кв.м, який розташований по вул. Пушкінська, 33-А (літери А, Б, В).

Приймаючи постанову від 19.05.2009 р. у справі №39/169 Верховний Суд України зазначав, що Управління комунального майна КМДА наказом №1-в від 20.01.2006 р. скасувало свій наказ №19-в від 15.01.2003 р. про видачу свідоцтва на власність спірної споруди Компанії і анулювало свідоцтво про власність № 010005665 від 15.01.2003 р., видане Компанії на будинок дитячої установи №183 по вул. Пушкінській, 33-а (корпуси А,Б,В).

Проте у вказаній постанові Верховний Суд України зробив висновок, що скасування рішень і розпоряджень органами місцевого самоврядування як підстава для припинення права власності статтею 346 Цивільного кодексу України не передбачена, а також вказав на неправомірність висновків Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 17.03.2009 р., про безпідставне володіння АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» спірною спорудою у зв'язку з відсутністю підстав набуття у власність такого майна.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторної оцінки наведених обставин (правомірності прийняття Старокиївською районною у м. Києві радою рішення №348 від 12.06.2001 р. «Про передачу у власність АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» споруди по вул. Пушкінській, 33» та правомірності набуття АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» права власності на спірну споруду), адже існування даних обставин підтверджують судові рішення, які набрали законної сили та не можуть бути поставлені під сумнів.

Крім того, твердження прокурора, позивачів і третіх осіб про те, що Старокиївська районна в м. Києві рада прийняла рішення від 12.06.2001 р. № 348, голосуючи виключно за передачу спірного нерухомого майна на баланс АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», а не у власність вказаного товариства, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається із матеріалів справи, після отримання копії протоколу та стенограми сесії Старокиївської районної ради від 12.06.2001 р. у березні 2007 року з Державного архіву м. Києва, заступник прокурора м. Києві звертався до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у справі № 41/427-44/377.

Також як на нововиявлену обставину прокурор посилався на лист АТВТ «Компанії «Д.І.Б.» № 43 від 03.05.2001 р. до голови Старокиївської районної в м. Києві державної адміністрації про розгляд на сесії районної ради питання передачі з балансу управління комунального майна району по остаточній балансовій вартості на баланс АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» споруд дитячої дошкільної установи № 183.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.10.2011 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2012 р., було частково задоволено заяву заступника прокурора м. Києва та Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15.01.2013 р. у справі №К9991/35487/12 касаційну скаргу АТВТ Компанії «Д.І.Б.» задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2011 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2012 р. у справі скасовано. В задоволенні заяв заступника прокурора м. Києва та Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київради про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у даній справі відмовлено.

Таким чином, під час розгляду справи №41/427-44/377 судами вже надавалась оцінка доводам прокурора, позивачів та третіх осіб щодо помилковості зазначення в рішенні Старокиївської районної у м. Києві ради 348 від 12.06.2001 р. про передачу спірного майна саме у власність АТВТ Компанії «Д.І.Б.».

З урахуванням викладеного, наведені у даній справі прокурором, позивачем та третіми особами твердження щодо передання спірного майна на баланс, а не у власність відповідача 1 фактично зводяться до переоцінки доказів, які вже були предметом розгляду у справі № 41/427-44/377.

Вказане свідчить про безпідставність тверджень прокурора, позивачів та третіх осіб у даній справі про те, що рішенням №348 від 12.06.2001 р. Старокиївська районна у м. Києві рада не передавала спірне нерухоме майно у власність АТВТ «Компанія «Д.І.Б.», і на момент звернення до суду із даним позовом саме територіальна громада міста Києва являється власником такого майна.

Відповідно до ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Відтак, прокурором не спростовано, що станом на момент укладення Договору АТВТ «Компанія «Д.І.Б.» належало право власності на спірне нерухоме майно, яке ним на власний розсуд було реалізовано шляхом відчуження такого майна на користь відповідача 2.

Прокурор не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, прокурором не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог прокурора в частині витребування майна від відповідача 3 суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

За змістом ст. 387 Цивільного кодексу України підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача).

З огляду на викладене, власник вправі вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння, а також належного йому майна, придбаного володільцем від особи, яка не мала права його відчужувати. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Зі змісту ст. 387 Цивільного кодексу України вбачається, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна за умови наявності у зобов'язаної особи такого майна.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Відповідно до статті 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

Відтак, територіальна громада як власник об'єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Так, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Як встановлено судом, рішення Старокиївської районної у місті Києві ради депутатів від 12.06.2001 р. № 348 та розпорядження Старокиївської районної державної адміністрації міста Києва №782 від 10.09.2001 р. визнані недійсними в судовому порядку не були, їх законність підтверджена рішенням господарського суду м. Києва від 31.08.2005 р. у справі № 41/427-44/377, залишеним в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.03.2007 р., яким відмовлено заступнику прокурора міста Києва у задоволенні позову про визнання недійсним рішення Старокиївської районної у м. Києві ради від 12.06.2001 р. № 348, розпорядження Старокиївської районної у місті Києві державної адміністрації від №782 від 10.09.2001 р., угоди від 28.09.2000 р. між Київською міською державною адміністрацією, Старокиївською районною у місті Києві державною адміністрацією, АТВТ «Компанія Д.І.Б.» про надання гарантій по будівництву дитячої установи №183 по вул. Червоноармійській, 12-Г, свідоцтва про право власності на майновий комплекс (літери А, Б, В) по вул. Пушкінська, 33-А у м. Києві та зобов'язання АТВТ «Компанія Д.І.Б.» передати по акту у комунальну власність територіальної громади Шевченківського району міста Києва нежитлові приміщення дитячої установи №183 (корпуси А, Б, В) по вул. Пушкінська, 33-А у м. Києві.

Вказані висновки також містяться у постанові Верхового Суду України від 19.05.2009 р. у справі №39/169.

Суд відзначає, що вимогу про витребування майна може заявляти лише власник майна, проте жодних доказів того, що спірне майно на даний час належить до комунальної власності в особі Київської міської ради, або доказів того, що воно вибуло з комунальної власності всупереч волі власника, прокурором не надано, як не доведено і незаконності набуття відповідачем 3 права власності на спірне майно.

Мотивуючи необхідність подання даного позову саме органами прокуратури, заступник прокурора міста Києва вказував на незаконність вибуття спірного майна із комунальної власності.

При цьому, починаючи з моменту прийняття Старокиївською районною у місті Києві радою депутатів рішення від 12.06.2001 р. № 348 та Старокиївською районною державною адміністрацією міста Києва розпорядження №782 від 10.09.2001 р. та до моменту розгляду даної справи по суті пройшло більше 15 років, проте жодних доказів притягнення винних осіб, які на думку прокуратури, вчинили незаконні дії зі спірним майном матеріали справи не містять.

З огляду на недоведеність прокурором наявності неправомірних або незаконних дій відповідачів під час набуття права власності на нерухоме майно, загальною площею 2158 ,3 кв.м по вул. Пушкінській, 33-А (літери А,Б,В) у м. Києві, ініціювання численних судових спорів може свідчити про намагання позбавити законних власників свого майна.

Крім того, судом прийнято до уваги, що статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу ст. 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, позовні вимоги про витребування від ТОВ «Дім на Пушкінській» у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради спірного нерухомого майна, загальною площею 2158 ,3 кв.м по вул. Пушкінській, 33-А (літери А,Б,В) у м. Києві задоволенню не підлягають.

Крім того, встановивши відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на недоведеність існування порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу позивачів, за захистом якого прокурор звернувся до суду, суд вважає за необхідне дослідити питання пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 цього кодексу передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 вказаного кодексу ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваний Договір був укладений 19.06.2009 р., а позовну заяву про визнання його недійсним та витребування майна у комунальну власність було подано прокурором 21.08.2012 р., тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності.

18.05.2017 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду було подано заяву про застосування строку позовної давності для звернення прокурора до суду із даним позовом.

У позовні заяві прокурор зазначав, що обставини неправомірного укладення Договору стали відомі прокуратурі міста Києві із листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» №23947 (И-2012) від 25.06.2012 р., а відтак саме з цього моменту трирічний строк позовної давності для прокуратури м. Києва повинен відновлюватися.

При цьому, у поданих 24.05.2017 р. до канцелярії суду письмових поясненнях прокурор вказував, що ним не пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки відповідачами не було доведено факту обізнаності прокурора та позивачів про дату укладення оспорюваного правочину.

Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли така особа (а не прокурор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 22 березня 2017 року у справі № 3-1486гс16.

При цьому, під час розгляду даної справи жодним із позивачів не було заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності, оскільки вони вважали, що цей строк не порушено, і доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надали.

Як вже було зазначено судом, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 р. у справі № 6-17цс17.

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 29.10.2014 р. у справі N6-152цс14, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (постанова судових палат у цивільних та господарських справах).

Суд відзначає, що під час розгляду справи позивачами не було спростовано презумпції можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав та не доведено суду неможливості дізнатися про порушення свого права та охоронюваного законом інтересу згідно позиції Верховного Суду України.

Зокрема, у позовній заяві одним із позивачів було визначено Головне управління комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), до повноважень якого згідно приписів Положення про Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (затверджене рішенням Київської міської ради від 10 липня 2003 р. N 584/744) віднесено здійснення функцій щодо управління майном комунальної власності територіальної громади м. Києва та державним майном, що передане до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до вказаного Положення, Головне управління комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) здійснює контроль за використанням та збереженням об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва.

За таких обставин, позивач 2 в межах наданих йому повноважень зобов'язаний був здійснювати контроль за збереженням об'єктів права комунальної власності, а відтак не був позбавлений можливості звернутися до КП «Київське містке бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за наданням відповідної інформації щодо спірного нерухомого майна.

Таким чином суд вважає, що позивачами не було доведено суду факту неможливості дізнатися про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів та звернутися до суду за захистом таких прав в межах встановленого 3-річного строку позовної давності.

За таких обставин суд вважає, що під час звернення до суду із даним позовом заступником прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Головного управління комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) був пропущений строк позовної давності.

В той же час, підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності у даному випадку відсутні з огляду на те, що судом не було встановлено наявності порушеного права позивачів, що і стало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд відзначає, що станом на момент звернення до суду із даним позовом прокурор був звільнений від сплати судового збору, відтак у зв'язку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог судовий збір за подання такого позову не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.06.2017 р.

Суддя В.П. Босий