РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017Справа №910/16007/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про відшкодування шкоди 4 273,38 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Крашеніннікова М.І. (представник за довіреністю № 504/2016 від 03.01.2017р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО-страхування" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (надалі - відповідач) про відшкодування шкоди в розмірі 4 273,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити доплату страхового відшкодування.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на те, що ним на підставі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., з наступними змінами, було здійснено розрахунок коефіцієнту фізичного зносу застрахованого позивачем автомобіля, який склав 0,1452%, з урахуванням якого позивачу було виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 24 724,64 грн., у зв'язку з чим, останній вважає, що ним повністю виконано своє зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування позивачу. З урахуванням викладеного, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Привалов А.І.) від 20.10.2016р. у справі №910/16007/16 позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016р. рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. у справі №910/16007/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.02.2017р. рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016р. у справі №910/16007/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Справа розглядається судом першої інстанції вдруге.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 27.02.2017р. справу №910/16007/16 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. справу №910/16007/16 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М. та призначено її до розгляду на 28.03.2017р.

Судове засідання 28.03.2017р. не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. розгляд справи призначено на 11.04.2017р.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 11.04.2017р. у даній справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі.

Супровідним листом № 01-16146/17 від 14.04.2017р. матеріали справи № 910/16007/16 скеровано до експертної установи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2017р. у зв'язку з надходженням до суду клопотання судового експерта, поновлено провадження у справі №910/16007/16, повторно зобов'язано позивача оплатити вартість судової експертизи, погоджено експертній установі проведення судової експертизи у строк понад два місяці, зобов'язано сторін в строк до 26.05.2017р. включно надати суду необхідні для проведення судової експертизи документи та зупинено провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2017р. у зв'язку з тим, що позивачем не виконано вимог ухвали суду в частині оплати вартості судової експертизи та надання необхідних для проведення судової експертизи документів, у передбачений строк, поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду на 20.06.2017р.

В судове засідання 20.06.2017р. представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте в матеріалах справи міститься його клопотання про розгляд справу без участі його представника.

Позивач у наданих на виконання вимог ухвали суду додаткових поясненнях вказує на те, що розрахунок коефіцієнту фізичного зносу застрахованого автомобіля є таким, що не відповідає нормам законодавства України та за умовами договору, укладеного зі своїм страхувальником, розрахунок виплати страхового відшкодування здійснюється без вирахування зносу.

При цьому, позивач також вказує на те, що в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15 викладено правову позицію про те, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Крім того, як зазначає позивач, відповідно до норм чинного законодавства України саме на відповідачеві лежить обов'язок по визначенню розміру збитку, в тому числі з урахуванням зносу.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що матеріали справи містять достатнього доказів для задоволення позову.

З підстав викладених у відзиві на позовну заяву, відповідач у наданих суду письмових поясненнях заперечує проти задоволення позову та просить суд відмовити в його задоволенні.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 20 червня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.04.2015р. між позивачем (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено Договір ПКРІ № 000393 (індивідуальні умови добровільного страхування) (далі - Договір добровільного страхування), відповідно до якого позивачем застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є ОСОБА_2

Строк дії договору встановлено з 17.04.2015р. по 16.04.2016р.

02.02.2016р. о 20 год. 35 хв. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем ЗАЗ 11022 реєстраційний номер НОМЕР_3 на перехресті просп. Оболонського з просп. Маяковського здійснив виїзд на перехрестя, де утворився затор, що змусило зупинитися на перехресті та стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не зреагував, що призвело до зіткнення з автомобілем "Фольксваген" реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

При цьому, водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем "Фольксваген" реєстраційний номер НОМЕР_1 на перехресті просп. Оболонського з просп. Маяковського здійснив рух на жовтий сигнал світлофора та при цьому не стежив за дорожньою обстановкою, що призвело до зіткнення з автомобілем "ЗАЗ 11022", реєстраційний номер НОМЕР_3, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2016р. у справі № 3-1452/16 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і застосовано до них адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Таким чином, постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2016р. встановлено вину обох учасників вищезазначеної ДТП.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Наряду-замовлення СТО (ФОП ОСОБА_4.) № 160046/122038591 від 15.03.2016р. вартість ремонту застрахованого позивачем автомобіля становить 57 995,98 грн.

Позивачем був складений та підписаний страховий акт № 112271 від 19.02.2016р., згідно з яким пошкодження автомобіля марки "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок вищезазначеної ДТП, визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 57 996,04 грн.

На підставі сформованого страхового акту № 112271 від 19.02.2016 позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 57 996,04 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 3228 від 22.02.2016р.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "ЗАЗ 11022", реєстраційний номер НОМЕР_3, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у відповідача, згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6248000, строк дії якого встановлено з 05.01.2016р по 04.01.2017р.

Оскільки винними в скоєнні ДТП визнано обох водії, позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про страхове відшкодування вих. №041818 від 22.04.2016р. на суму 28 988,02 грн. (57 996,04 : 2), яку відповідачем було задоволено частково та сплачено страхове відшкодування в розмірі 24 724,64 грн.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 4 273,38 грн., що становить різницю між сумою страхового відшкодування (57 996,04 грн.), сплаченого позивачем за вищевказаною страховою подією на підставі Договору, поділеною на двох винуватців ДТП, та сумою страхового відшкодування (24 724,64 грн.), сплаченою відповідачем позивачу в добровільному порядку.

Відповідач заперечує проти розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті на користь позивача, і зазначає про необхідність урахування коефіцієнта фізичного зносу, як це передбачено ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Позивачем з урахуванням Наряду-замовлення СТО, на підставі складеного ним Страхового акту № 112271 від 19.02.2016р. виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 57 996,04 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного.

Таким чином, розмір частки відшкодування завданої власнику автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 шкоди визначається відповідно до ступеня вини кожного із учасників вищезазначеної ДТП.

При визначенні цього розміру суд виходить із змісту постанови Оболонскього районного суду м. Києва, якою було застосовано до обох учасників вказаної ДТП однакове адміністративне стягнення, а саме штраф в розмірі 340,00 грн.

Отже, ступінь вини ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визначається судом як рівна, а тому шкода повинна бути відшкодована кожною із зазначених осіб у рівній частці від загального розміру заподіяної власнику автомобіля марки "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 шкоди.

Як зазначалось вище, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "ЗАЗ 11022", реєстраційний номер НОМЕР_3, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у відповідача на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6248000.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 24 724,64 грн., що не заперечується позивачем.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій Вищий господарський суд України у своїй постанові від 20.02.2017р., вказівки якого, відповідно до ст. 111-12 ГПК України є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи, вказав на те, що транспортний засіб марки "Фольксваген" реєстраційний номер НОМЕР_1 відновлювався ремонтом двічі, зокрема, відновлювали ремонтом такі складові частини кузова, кабіни, рами як двері задні ліві, боковина задня ліва (арк.с. 71-73), таким чином є підстави для застосування коефіцієнту фізичного зносу.

З метою встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, в тому числі й на виконання вказівок Вищого господарського суду України, наведених у постанові від 20.02.2017р. задля визначення розміру дійсної вартості відновлювального ремонту автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 02.02.2016р., судом призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зобов'язано позивача, як заінтересовану особу оплатити вартість її проведення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2017р. у зв'язку з надходженням до суду клопотання судового експерта, повторно зобов'язано позивача оплатити вартість судової експертизи, погоджено експертній установі проведення судової експертизи у строк понад два місяці, зобов'язано сторін в строк до 26.05.2017р. включно надати суду необхідні для проведення судової експертизи документи та зупинено провадження у справі.

Судом встановлено, що позивачем не виконано вимог ухвали суду в частині оплати вартості судової експертизи та надання необхідних для проведення судової експертизи документів, у передбачений ухвалою суду строк.

При цьому, матеріали справи не містять та позивачем не надано, в тому числі й на виконання вимог ухвали суду, належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 32 - 34 ГПК України на підтвердження вартості відновлювального ремонту автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Суд не приймає доводів позивача про те, що розрахунок відповідача коефіцієнту фізичного зносу застрахованого автомобіля є таким, що не відповідає нормам законодавства України та саме на відповідачеві лежить обов'язок по визначенню розміру збитку, в тому числі з урахуванням зносу, оскільки обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення, а відповідно до ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд також не приймає доводів позивача про те, що за умовами договору, укладеного зі своїм страхувальником, розрахунок виплати страхового відшкодування здійснюється без вирахування зносу, а також про відсутність обов'язку страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Вказана норма кореспондується із частиною 2 статті 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відтак, у спорах, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, враховуючи положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1194 ЦК України, обов'язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

Враховуючи вищевказане, різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Отже, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, та франшизи за Полісом обов'язкового страхування, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, як вказано вище, на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Наведене вище не суперечить правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір позивача в розмірі 1 378,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Згідно пункту 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За таких обставин, сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1 515,80 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. та судовий збір у розмірі 1 653,60 грн. за подання касаційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016р., що разом становить 3 169,40 грн. у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" (ідентифікаційний код 24745673, адреса: 04050, м. Київ, вул. Герцена, буд. 10) на користь Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (ідентифікаційний код 20602681, адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40) 3 169,40 грн. (три тисячі сто шістдесят дев'ять гривень 40 коп.) судових витрат.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.06.2017р.

Суддя С.М. Морозов