ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2017 р.Справа № 922/1526/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз"
до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 акціонерне товариство "Харківгаз", третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "РГК Трейдінг"
про спонукання укласти договір
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3, довіреність №10-622/д від 02.11.2016 р.;

відповідача - ОСОБА_4, довіреність №007-Др-26-1216 від 30.12.2016 р.;

третьої особи-1 - ОСОБА_4, довіреність №007Др-20-1216 від 29.12.2016 р.;

третьої особи-2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2017 року ОСОБА_2 акціонерне товариство "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" в якому просить суд визнати укладеним з 01 квітня 2016 року позивача та відповідачем ОСОБА_5 переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в редакції, викладеній у позовній заяві. В обґрунтування позову зазначає, що позивачем надаються послуги відповідачу з переміщення природного газу, однак останній у порушення вимог "Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" ухиляється від укладення відповідного договору. В якості правових підстав посилається на норми статей 1, 179, 181, 187, 306 Господарського кодексу України, статті 6, 627, 631, 638 Цивільного кодексу України.

Присутній у судовому засіданні 29 червня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, та просить суд задовольнити позов. Надав заяву (вх. №21248 від 29.06.2017 р.) про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що ТОВ "Харківгаз Збут" не є замовником послуг по транспортуванню природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами позивача. Також надав заяву (вх. №21250 від 29.06.2017 р.) про долучення до матеріалів справи копій договорів про купівлю-продаж природного газу за 2016-2017 роки.

Представник третьої особи-1 проти задоволення позову заперечує, надав письмові пояснення (вх. №21243 від 29.06.2017 р.) в яких зазначає, що надання послуг ПАТ "Укрнафта" з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України. Для існування договірних відносин між ПАТ "Укрнафта" та ТОВ "Харківгаз Збут" щодо переміщення/травнспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав.

Третя особа-2 явку свого представника в судове засідання 29 червня 2017 року не забезпечила, письмових пояснень не надала, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

02 лютого 2017 року ОСОБА_2 акціонерним товариством "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" (Виконавець) було направлено на адресу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (Замовник) проект договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (надалі - ОСОБА_5), відповідно до якого Виконавець зобов'язується надати Замовнику послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається Замовником для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів (Споживачів) до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а Замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами цього Договору (т. I, арк. с. 22).

22 лютого 2017 року ОСОБА_2 акціонерним товариством "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" було отримано лист ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" разом з не підписаним проектом договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій що фінансуються з державного та місцевих бюджетів на 2016-2017 рр., у редакції позивача (т. I, арк. с. 23-29).

В своєму листі відповідач зазначив, що він не є замовником послуг по транспортуванню газу внутрішньопромисловими трубопроводами Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз", а тому не має правових підстав для підписання надісланого проекту договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

ОСОБА_2 акціонерне товариство "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" з даною позиції відповідача не погоджується, що і стало підставою для звернення з позовом про спонукання укласти договір з метою захисту його прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Конституція України (ст. 19) встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статей 626, 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

До загальних принципів господарювання відноситься свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст. 6 ГК України).

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч.1 ст. 179 ГК України).

Порядок укладення договору визначено ст.ст. 638-650 ЦК України, 179-187 ГК України.

У відповідності до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Згідно ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

З урахуванням цитованих правових норм, а також ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) суд приходить до висновку про те, що позивач в даній справі повинен, крім іншого, довести наявність правових підстав для укладення договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в судовому порядку.

З обставин справи вбачається, що відповідно цьому в предмет доказування позивача, крім іншого, входить доведення наявності правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, передбачених ч.2 ст.649 ЦК України, та/або наявність державного замовлення, та/або наявність прямої вказівки закону, яка би встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, передбаченої ст.ст. 179, 187 ГК України, та/або наявність угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду та/або наявність відповідного попереднього договору, передбачених ст. 187 ГК України.

Натомість в даному випадку позивач доказів наявності таких фактів суду не надав. Позивач не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки Закону України, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору.

Законодавчі та підзаконні акти, на які посилається позивач (статті 179, 187, 306 ГК України, статті 627, 631, 638 ЦК України, ЗУ "Про ринок природного газу", ЗУ "Про трубопровідний транспорт" та Постанови НКРЕКП від 21 січня 2015 року №9 "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" та ін.) таких норм, що зобовязували б відповідача укласти спірний договір, не містять.

Суд зазначає також, Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 21 січня 2015 року №9 "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" на яку посилається позивач у позові, скасована на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 16 лютого 2017 року N 201, тобто з 26.03.2017 року дана постанова не діє, а в Україні діють нові затверджені пунктом 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Даними ліцензійними умовами обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено. Навіть, якщо розглядати скасовану постанову Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 січня 2010 року № 9 Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами, що, як зазначено вище, діяла до 25.03.2017 року, ліцензіат був зобов'язаний укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що в даному разі з обставин не вбачається правових підстав для спонукання відповідача до укладення спірного договору в судовому порядку.

Суд критично оцінює посилання відповідача на п.п.13, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2516, на яку посилається позивач. Згідно зазначених норм передбачено можливість (!) за певних обставин укладення договорів на переміщення природного газу, але не їх обовязковість. Тим більше, цією нормою не передбачено, обовязковість укладення договору саме для відповідача.

Між тим, позивач всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України не надав доказів на підтвердження того, що саме відповідач є вигодонабувачем діяльності позивача з переміщення природного газу.

Позивачем не надано доказів переходу до відповідача права власності на природний газ в точці газопроводу, що відповідає початку переміщення газу позивачем.

Навпаки, відповідно до договорів купівлі-продажу природного газу на 2016-2017 рр., укладених відповідачем з продавцями природного газу (ТОВ "РГК ТРЕЙДІНГ", ПАТ "НАК "Нафтогаз України") продавці передають газ у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу. Право власності на природний газ переходить від продавця до ТОВ "Харківгаз Збут" у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу.

У відповідності до пункту 5 розділу 1 глави I Кодексу газотранспортної системи, віртуальна торгова точка (віртуальна точка, на якій відбувається передача природного газу) - точка входу/виходу в газотранспортній системі з невизначеним фізичним розташуванням, на якій здійснюються торгові та інші комерційні операції на ринку природного газу між оптовими продавцями та оптовими покупцями / постачальниками природного газу та відносно якої оператор газотранспортної системи здійснює адміністрування таких точок.

Визначення точки переходу права власності на природний газ до відповідача у такий спосіб (з невизначеним фізичним розташуванням) унеможливлює висновок про те, що природний газ перейшов до позивача саме в фізичній точці газопроводу належного відповідачеві і останній перемістив його своїми газопроводами у іншу точку, необхідну відповідачеві.

Позивачем взагалі не надані і у справі відсутні докази фактичного вчинення ним дій з переміщення природного газу власними внутрішньопромисловими трубопроводами, не надані докази права власності позивача на відповідні внутрішньопромислові трубопроводи, докази права власності відповідача на природний газ, що переміщується відповідними внутрішньопромисловими трубопроводами, докази несення позивачем витрат на переміщення природного газу належного відповідачеві відповідними внутрішньопромисловими трубопроводами тощо. Непідтвердження позивачем за допомогою належних та допустимих доказів цих обставин також унеможливлює висновок про обґрунтованість позовних вимог про укладення спірного договору.

Посилання позивача на частину третю статті 35 Господарського процесуального кодексу України та на судове рішення у справі №917/1248/16, сторонами у якій були ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" є безпідставним. У вказаній справі не брали участь особи, що є сторонами у цій справі (ТОВ "Харківгаз Збут" та ПАТ Укрнафта в особі НВГУ Охтирканафтогаз). Отже зазначене рішення не має преюдиційного характеру.

Не носить назване рішення і прецедентного характеру, оскільки дані справи не є аналогічними. У справі №917/1248/16 відповідні вимоги ґрунтувалися в т.ч. на укладеному між сторонами раніше договорі про переміщення природного газу. Наразі ж такий договір між сторонами раніше не укладався. Не укладався і попередній договір про обов"язок укладисти в майбутньому договір про переміщення природного газу.

Крім викладеного, відмовляючи в позові суд враховує, що пунктом 36 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року № 01-8/211 Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України визначено, що згідно з частиною другою статті 187 Господарського кодексу України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Суд зазначає, що позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо укладення спірного Договору лише в лютому 2017 року, у зв'якзу з чим відсутні підстави для визнання договору укладеним на минуле -- з 01 квітня 2016 року.

Суд враховує також, що в своєму листі №7389/16.2.1/7-16 від 21 липня 2016 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (т. I, арк. с. 94-95) зазначила, що газопроводи газовидобувного підприємства відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку природного газу і не є відокремленим видом господарської діяльності. Вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватись у ціні природного газу власного видобутку, оскільки переміщення вуглеводів внутрішньопромисловими трубопроводами та їх підготовка є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини, а не відокремленим видом господарської діяльності. Повна собівартість видобутого природного газу формується з урахуванням витрат, зокрема, пов'язаних з операційною діяльністю по видобутку природного газу, у тому числі - витрат на утримання та обслуговування внутрішньопромислових трубопроводів.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що надання послуг ПАТ Укрнафта в особі НВГУ Охтирканафтогаз з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України, а тому для існування договірних відносин між сторонами у справі щодо переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та неправомірністю.

Згідно статі 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 33, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 03.07.2017 р.

Суддя ОСОБА_6

/Справа №922/1526/17/