РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017Справа №910/6372/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт"

до Публічного акціонерного товариства "Жуляни"

про стягнення 71 455,50 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Рябко С.О. (довіреність б/н від 10.04.2017)

від відповідача: Мостовенко С.М. (довіреність б/н від 07.06.2017)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Жуляни" (відповідач) безпідставно перерахованих коштів у розмірі 71 455,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.11.2016 позивач згідно із платіжним дорученням № 264 від 24.11.2016 помилково перерахував на рахунок відповідача грошову суму у розмірі 71455,50грн., яку відповідач добровільно не повернув.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6372/17 та призначено її до розгляду на 23.05.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 відкладено розгляд справи № 910/6372/17 на 08.06.2017.

08.06.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судове засідання 08.06.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача надав письмові пояснення по справі, у яких зазначив, що між позивачем та відповідачем велися усні переговори щодо можливого укладення договору на поставку товару - шахтних кріплень, проте остаточної згоди сторони за час переговорів не дійшли. Таким чином, позивач зазначає, що ніякого договору між позивачем та відповідачем згідно якого повинні були бути сплачені спірні кошти не укладалось, а перераховані кошти є набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що відповідач не ознайомлений з матеріалами справи, а тому надати обґрунтований відзив на позов не може, а також подав письмове клопотання про продовження строку вирішення спору.

Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/6372/17 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 20.06.2017.

15.06.2017 від відповідача через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що кошти, перераховані позивачем відповідачу, не є безпідставно набутими, оскільки між сторонами укладений договір купівлі-продажу.

У судовому засіданні 20.06.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 20.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" (позивачем) на рахунок Публічного акціонерного товариства "Жуляни" (відповідача), відкритому у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було перераховано кошти в загальному розмірі 71455,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням: № 264 від 24.11.2016 на суму 71455,50 грн. з призначенням платежу: «оплата за шахтне кріплення зг. рах. № Я-419 від 24.11.2016».

08.02.2017 позивач направив на адресу відповідача вимогу від 06.02.2017 № 1 про повернення помилково перерахованих коштів в сумі 71455,50 грн. В підтвердження направлення вказаної вимоги на адресу відповідача, позивач долучив до матеріалів позовної заяви опис вкладення у цінний лист від 08.02.2017. Проте, відповідач на вказану вимогу відповіді не надав та не задовольнив її.

Оскільки грошові кошти в розмірі 71 455,50 грн., перераховані позивачем на рахунок відповідача є, за твердження позивача, помилково сплаченими та отримані відповідачем без достатніх на те правових підстав, на вимогу позивача відповідачем не повернуті, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 71455,50 грн., набутих без достатньої правової підстави, посилаючись на ст. 1212 ЦК України.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов'язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов'язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним і не підпадає під регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно (кошти).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.09.2016 року у справі № 6-122цс14.

Крім того, така ж оцінка правовідносин викладена і в висновках Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за I півріччя 2013 року, у п. 1 яких вказано, що за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Відповідно до положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов'язання передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов'язаннях.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем виставлено позивачеві рахунок-фактуру № Я-419 від 24.11.2016 на оплату шахтних кріплень 75Н, 75К1, 75К2, у загальній кількості 108 шт. на суму 285822,00 грн.

Відповідно до вказаного рахунку постачальником є Публічне акціонерне товариство "Жуляни" (р/с 2495 в Печерській філії КБ «Приватбанк»), покупцем - Товариство з обмеженою відповідальністю "М.Консальт".

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як встановлено судом вище, відповідно до платіжного доручення № 264 від 24.11.2016 позивачем здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 71 455,50 грн. з призначенням платежу «оплата за шахтне кріплення зг. рах. № Я-419 від 24.11.2016».

Тобто вказане платіжне доручення свідчить про часткову оплату позивачем виставленого відповідачем рахунку-фактури № Я-419 від 24.11.2016.

Дослідивши наявний в матеріалах справи рахунок - фактуру № Я-419 від 24.11.2016, а також враховуючи часткову оплату позивачем вказаного рахунку, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, згідно яких позивач зобов'язався здійснити попередню оплату товару, а відповідач, в свою чергу здійснити поставку товару, тобто між сторонами відбувся договір поставки.

Щодо твердження позивача про те, що договір не було укладено, оскільки між сторонами не було погоджено предмет, кількість, ціну та строк передачі, то суд вважає вказані твердження позивача помилковими, з огляду на наступне.

У рахунку-фактурі № Я-419 від 24.11.2016, який прийнятий до виконання позивачем, погоджено предмет поставки - кріплення шахтне 75Н, 75К1, 75К2, кількість - 108 шт., ціну - 285822,00 грн.

Щодо строку виконання зобов'язання, то він встановлений відповідно до вимог ст. 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні грошові кошти у розмірі 71 455,50 грн. не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки така сума сплачена позивачем на виконання своїх обов'язків за договором поставки, укладеним у спрощений спосіб.

Таким чином, положення, встановлені в ст. 1212 Цивільного кодексу України, до спірних правовідносин сторін в частині стягнення 71455,50 грн. застосуванню не підлягають, оскільки ці грошові кошти набуто відповідачем на достатніх правових підставах.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на недоведеність позивачем безпідставності отримання відповідачем грошових коштів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст.. 1212 Цивільного кодексу України, а тому суд відмовляє у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" до Публічного акціонерного товариства "Жуляни" про стягнення 71455,50 безпідставно перерахованих коштів.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2017.

Суддя С.О. Турчин