КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2017 р. Справа № 910/678/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

У судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: Сайко Ю.В., довіреність № 205 від 15.07.2016

- відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/678/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс», м. Київ

до управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, м. Херсон

про стягнення 363 660,04 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (надалі- позивач/ ТОВ «Інкомрайс» звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (надалі- відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 363 660,04 грн. складається з основної заборгованості 199 399,00 грн., 3% річних в сумі 16 307,01 грн., суми інфляції 147 954,03 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов договору про закупівлю товарів №137 від 24.12.2013 позивач поставив товар, а відповідач зобов'язання з оплати поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 199 399,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 147 954,03 грн. - інфляційних втрат, 16 307,01грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.01.2017 порушено провадження у справі № 910/678/17 призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/678/17 (суддя Трофименко Т.Ю.) позов ТОВ «Інкомрайс» до управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 363 660,04 грн., задоволено; за рішенням стягнуто з управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» суму основного боргу в розмірі 199 399,00 грн., інфляційну складову боргу в сумі 147 954,03 коп., 3 % річних у сумі 16 307,01грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач прийняв на підставі договору № 137 від 24.12.2013 замовлений ним товар вартістю 199 399,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 53 від 27.12.2013, однак в обумовлені договором строки його не оплатив. Оскільки, невиконане зобов'язання за договором № 137 від 24.12.2013 у розмірі 199 399, 00 грн., підтверджується матеріалами справи, а доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог та враховуючи межі позовну дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суму основного боргу в розмірі 199 399,00 грн., інфляційну складову боргу в сумі 147 954,03 коп., 3 % річних у сумі 16 307,01 грн. Крім того місцевим господарським судом встановлено, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст.ст. 11, 256, 257, 261, 509, 530, 610, 612, 625, 662, 694 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 202, 265 Господарського кодексу України та ст.ст. 32, 34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі- апелянт) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що факт поставки товару за накладною № 53 від 27.12.2013 спростовується відсутністю довіреності на отримання вказаних товарно-матеріальних цінностей у особи, підпис якої стоїть на видаткових накладних. Також скаржник звертає увагу, що перевіркою Державної фінансової інспекції у місті Києві від 26.05.2015 №031-30/868 кредиторська заборгованість за договором від 24.12.2013 № 137 підтверджена на суму 199 390,00 грн. Крім того, як вказує апелянт місцевим господарським судом було порушено норми матеріального права, зокрема, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629, 664, 692 Цивільного кодексу України та ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/678/17.

01.06.2017 Київським апеляційним господарським судом було оголошено перерву у судовому засіданні у порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України до 20.06.2017.

20.06.2017, тобто до початку судового засідання через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду управлінням освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Вказане клопотання мотивовано перебуванням уповноваженого представника апелянта (відповідача) у відпустці.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти клопотання про відкладення розгляду справи та просив суд його відхилити.

Київський апеляційний господарський суд відхиляє зазначене клопотання на підставі того, що згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу. Між тим, з положень ст. 77 ГПК України вбачається, що неявка будь-якого учасника у судове засідання в апеляційній інстанції у господарській справі не є безумовною підставою для відкладення такого розгляду справи та розгляд справи відкладається лише у разі неможливості вирішення справи.

Явка відповідача або його повноважного представника в судові засідання апеляційної інстанції не була визнана обов'язковою. Матеріали справи містять достатньо доказів доля прийняття вмотивованого рішення. Таким чином, на підставі аналізу норм права та наявних в справі матеріалів вбачається, що нез'явлення уповноваженого представника відповідача у судове засідання з розгляду апеляційної скарги, не є обставиною відповідно до ст. 77 ГПК України, за якої спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у зв'язку з чим слід зробити висновок про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення судового засідання.

У судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2017 залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції не з'явився представник відповідача. Враховуючи, що в матеріалах справи є докази (поштові повідомлення) належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, що 24.12.2013 між управлінням освіти Дніпровської РДА в м. Києві, як замовником та ТОВ «Інкомрайс», як постачальником було укладений договір № 137 на закупівлю товарів за державні кошти (далі - договір).

Постачальник зобов'язується у грудні 2013 року поставити замовнику товар: код 27.90.1 за ДКПП ДК 016-2010 - устаткування електричне, інше, та його частини (м"ясорубка електрична, картоплечистка, машина протирочно - різальна для овочів (далі - товар), а замовник прийняти і оплатити його ( п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 3.1 договору сума договору становить 199 399,00 грн., у тому числі ПДВ - 33 233,17 грн.

Оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на строк до 90 (дев'яносто) календарних днів, після пред'явлення постачальником рахунку на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою замовника (п. 4.2. договору).

Термін поставки товарів: грудень 2013 року (п. 5.1 договору).

Так, на виконання умов договору ТОВ «Інкомрайс» передало, а управління освіти Дніпровської РДА в м. Києві прийняло товар загальною вартістю 199 800,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 54 від 27.12.2013, засвідченою підписами уповноважених представників сторін та їх печатками, копія якої долучена до матеріалів справи.

Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару не виконало, поставлений товар не оплатило.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за договором № 137 від 24.12.2013 на суму 199 399,00 грн.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічні положення містяться і у ст. 712 Цивільного кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Частиною ч. 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріали справи, на виконання умов договору № 137 на закупівлю товарів за державні кошти від 24.12.2013 позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 199 399,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 53 від 27.12.2013, а також складеним Державною фінансовою інспекцією в місті Києві актом № 031-30/868 від 26.05.2015 позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності в Управління освіти Дніпровської районної в м. Києва державної адміністрації за період з 01.03.2014 по 01.04.2015.

Проте, відповідач не розрахувався, зокрема, у передбачений договором строк, за отриманий від ТОВ «Інкомрайс» товар, доказів оплати управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації не надало.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, зазначена видаткова накладна № 53 від 27.12.2016 підписана представниками сторін та скріплена печатками підприємств, є належним підтвердженням вчинення господарської операції. Таким чином, враховуючи викладене, товар прийнятий відповідачем без зауважень та заперечень.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо не підписання зазначеної накладної відповідачем суду не надано. відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у справі № 903/679/14 від 29.04.2014.

Враховуючи зазначене, доводи апелянта в цій частині відхиляються судом.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати отриманого товару за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 137 від 24.12.2013 та факту наявності заборгованості у розмірі 199 399,00 грн., місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у розмірі 199 399,00 грн.

Також колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши повторний перерахунок заявлених до стягнення інфляційної складової боргу в сумі 147 954,03 грн. та 3 % річних у сумі 16 307,01 грн., вважає розрахунок, здійснений місцевим господарським судом арифметично правильним, відповідно до якого загальний розмір сума інфляційної складової боргу від основної заборгованості за договором № 137 від 24.12.2013 у період з квітня 2014 року по листопад 2016 року становить 186 323,28 грн., а розмір 3% річних у вказаний період становить 16 307,01 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України при прийнятті рішення господарському суду надано право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак, відповідного клопотання позивачем, як заінтересованою особою, до місцевого господарського суду подано не було та матеріали справи такого клопотання не містять, позаяк, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу підлягає задоволенню у розмірі, визначеному позивачем, а саме - 147 954,03 грн.

Таким чином, враховуючи межі заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача інфляційної складової боргу в сумі 147 954,03 коп., 3 % річних у сумі 16 307,01 грн.

Стосовно заяви відповідача, яка викладена у відзиві на позовну заяву, про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

В пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" вказано, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на строк до 90 (дев'яносто) календарних днів, після пред'явлення постачальником рахунку на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою замовника.

Судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного господарського суду встановлено, що на виконання умов договору ТОВ "Інкомрайс" передало, а управління освіти Дніпровської РДА в м. Києві прийняло товар загальною вартістю 199 800,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 57 від 27.12.2013, засвідченою підписами уповноважених представників сторін та їх печатками.

З урахуванням вищезазначеного відповідач зобов"язаний був здійснити оплату за отриманий товар до 27.03.2014.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ТОВ «Інкомрайс» звернулося до господарського суду з позовом про захист свого порушено права 12.01.2017 (відповідно до штампу канцелярії господарського суду міста Києва на титульному аркуші позовної заяви ТОВ «Інкомрайс»), тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Посилання відповідача на те, що перевіркою Державної фінансової інспекції в місті Києві, за результатами якої складено Акт позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності в Управлінні освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації за період з 01.03.2014 по 01.04.2015 № 031-30/868 від 26.05.2015 (а.с. 42-51), яким кредиторська заборгованість відповідача по договору не підтверджена, до уваги колегією суддів не приймаються як такі, що є безпідставними, оскільки вказаним актом встановлено факт поставки позивачем відповідачу товару.

Посилання заявника апеляційної скарги про те, що місцевим господарським судом було порушено приписи ст. 27 ГПК України, щодо незалучення третіх осіб, а саме Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію та Головне управління Державної казначейської служби України, колегією суддів відхиляються, оскільки ані мотивувальна ані резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить висновків щодо прав та обов'язків зазначених осіб.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Інші доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/678/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна