КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2017 р. Справа№ 927/959/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача: Дубін В.І.;

третьої особи: не з'явився;

прокуратури: Винник О.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Заступника прокурора Чернігівської області

на рішення господарського суду Чернігівської області

від 06.12.2016р.

у справі №927/959/16 (суддя Кушнір І.В.)

за позовом Заступника керівника Прилуцької місцевої прокуратури в

інтересах держави в особі Андріївської сільської ради

Срібнянського району Чернігівської області

до Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського

спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво"

комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської

обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача Державна екологічна інспекція у Чернігівській області

про відшкодування шкоди 86 409,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Прилуцької місцевої прокуратури (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Андріївської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області (далі - позивач) про стягнення з Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради (далі - відповідач) 86 409,35 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок самовільної вирубки дерев на підпорядкованій відповідачу території.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що в даному випадку відсутня вина відповідача, оскільки останній вчинив всі залежні від нього дії з виявлення незаконної рубки лісу. Окрім того, відповідач зазначав наступне:

- документи, які підтверджують право власності на лісову ділянку земельного фонду або ліс, у якому здійснено незаконну рубку, зокрема, свідоцтво про право власності у відповідача наразі відсутні;

- ліс, у якому здійснено незаконну порубку, знаходиться за межами будь-якого населеного пункту Андріївської сільської ради, що підтверджується листом Відділу Держгеокадастру у Ічнянському районі Чернігівської області від 18.11.2016 №19-28-99.1-3863/2-16;

- ані земельна ділянка, на якій здійснено незаконну вирубку, ані сам ліс не належать на праві власності позивачу та не передані позивачу у користування;

- нормами Лісового кодексу України не встановлено відповідальність за незабезпечення охорони та збереження лісу лісокористувачем, відповідними контролюючими органами перевірка факту правопорушення не проводилася, не відображено у який спосіб та із застосуванням яких вимірювальних засобів проведено заміри пнів. Водночас, прокурором та позивачем не надано належних доказів на підтвердження вчинення правопорушення (протиправної бездіяльності) саме працівниками відповідача.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.10.2016, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області (далі - третя особа).

Третя особа підтримала позов та просила вимоги позивача і прокуратури задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.12.2016 у справі №927/959/16 у позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, прокуратура звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.12.2016 у справі №927/959/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися прокуратурою та позивачем під час вирішення спору місцевим господарським судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 у справі №927/959/16 (головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Гаврилюк О.М., Яковлев М.Л.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.03.2017.

01.03.2017 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначав про необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами доводів скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 01.03.2017 з'явилися лише представники прокуратури та відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 01.03.2017 представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017, на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду апеляційної скарги було продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 16.03.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.03.2017, у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, для розгляду справи визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Власов Ю.Л., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 у справі №927/959/16 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Корсакової Г.В., суддів: Власова Ю.Л., Гаврилюка О.М. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 16.03.2017.

В судове засідання 16.03.2017 з'явилися лише представники прокуратури та відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.04.2017.

11.04.2017 та 13.04.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від прокуратури надійшли письмові пояснення.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Корсакової Г.В. на лікарняному з 23.03.2017, судове засідання, призначене на 13.04.2017р., не відбулося.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09-52/350/17 від 13.04.2017, у зв'язку із перебуванням головуючої судді Корсакової Г.В. на лікарняному, було призначено повторний автоматичний розподіл справи, №927/959/16, за результатами якого справу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 01.06.2017.

29.05.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, у зв'язку з неможливістю забезпечити його участь в судовому розгляді.

Враховуючи, що участь в судовому засіданні господарського суду є правом, а не обов'язком учасника судового процесу, яким він користується на власний розсуд, суд задовольнив вищевказане клопотання третьої особи.

В судове засідання 01.06.2017 з'явилися лише представники прокуратури та відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися. Позивач про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін, прокуратури та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін, прокуратури та третьої особи про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 01.06.2017 представник прокуратури підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових письмових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.12.2016 у справі №927/959/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 01.06.2017 представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених в письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 01.06.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 08.06.2017.

В судовому засіданні 08.06.2017 представник прокуратури підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 08.06.2017 представник відповідача також підтримав раніше надані пояснення, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 08.06.2017 не з'явилися.

В судовому засіданні 08.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників прокуратури та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Рішенням Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 "Про надання в постійне користування земель лісового фонду" було вирішено надати земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам для ведення лісового господарства.

Відповідно до вищевказаного рішення відповідачу були надані в постійне користування земельні ділянки загальною площею 8663,0 га.

Окрім того, на підставі рішення Чернігівської обласної ради народних депутатів від 27.03.2001 відповідачу було видано державний акт І-ЧН №001823 на право постійного користування землею площею 162,3 га в межах згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства (том справи - 1, аркуші справи - 38-41).

20.02.2016 майстром дільниці №3 ОСОБА_5 при об'їзді вказаної дільниці було виявлено самовільну рубку в кварталі 36, виділі 49, про що майстром дільниці ОСОБА_5 та лісником ОСОБА_6 складено Акт від 21.02.2016 про лісопорушення на території Андріївської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області, в якому наведено перелік діаметрів пнів незаконно зрубаних дерев та назва породи (том справи - 1, аркуші справи - 17).

Відповідач звернувся до начальника Ічнянського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області із заявою вих.№12 від 22.02.2016 та доповненням до цієї заяви вих.№16 від 24.02.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 96-97), в яких повідомив про вищевказане лісопорушення, виявлене в урочищі "Томашівка" на території Андріївської сільської ради Ічнянського району в обході №5 в кварталах 36 виділ 49.

За заявою відповідача до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 246 Кримінального кодексу України, за №0000094. Постановою старшого слідчого СВ Ічнянського відділення поліції від 06.06.2016 кримінальне провадження №0000094 було закрито. Однак ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.06.2016 вказану постанову було скасовано і по названому кримінальному провадженню наразі тривають слідчі дії (том справи - 1, аркуші справи - 99-101).

Прокуратура та позивач просили суд стягнути з відповідача 86 409,35 грн. шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення дерев дуба, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що саме внаслідок неналежного виконання працівниками відповідача обов'язків по захисту, охороні лісових насаджень від незаконних рубок, навколишньому природному середовищу було заподіяно шкоду. Позивач та прокуратура вважають, що відповідач, як постійний лісокористувач, не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну рубку лісу, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави, а тому саме відповідач має нести матеріальну відповідальність за завдану шкоду.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

В ст. 3 Лісового кодексу України передбачено, що лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Лісові відносини, що виникають при використанні землі, надр, вод, а також відносини щодо охорони, використання й відтворення рослинного та тваринного світу, не врегульовані цим Кодексом, регулюються відповідними законодавчими актами.

Згідно зі ст. ст. 19, 64 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Згідно зі ст. ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відповідно до п.п.2.2.1, 3.5 Статуту відповідача (в редакції, чинній на момент незаконної порубки дерев) предметом діяльності підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, зокрема, охорона і захист лісів від самовільних рубок та лісових пожеж, боротьба зі шкідниками та хворобами лісу. Підприємство є лісокористувачем згідно рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001р. „Про надання у постійне користування земель лісового фонду" та здійснює його повноваження згідно з положеннями Лісового кодексу України та інших нормативних актів (том справи - 1, аркуші справи - 31-35).

Отже, відповідач є лісокористувачем, в тому числі і ділянки, на якій здійснено незаконну рубку дерев дубу.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної вирубки лісонасаджень.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушеннями природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно встановити в діях відповідача наявність складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою; вину заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В ст. 86 Лісового кодексу України передбачено, що власники лісів і постійні лісокористувачі зобов'язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, прокуратурою та позивачем не наведено ані переліку заходів проти незаконних рубок, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, або органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, ані жодного іншого нормативно-правового акту, який би містив такий перелік дій чи заходів по охороні лісу. Тобто, ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції позивачем та прокуратурою не наведено чіткого переліку дій та заходів, які або передбачені чинним законодавством, або фактично могли б бути визначені достатніми для уникнення незаконної порубки дерев сторонніми особами, які міг і повинен був вчинити відповідач і не вчинив, у зв'язку з чим можна дійти висновку про недоведеність факту саме незаконної або неправомірної бездіяльності (дій) відповідача по забезпеченню охорони лісу, що перебуває в його постійному користуванні.

Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 440 і 450 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи (аналогічна правова позиція викладена в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (ст. ст. 614, 1166 Цивільного кодексу України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (ст. ст. 1173, 1174, 1187 Цивільного кодексу України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (ст. ст. 614, 1166 Цивільного кодексу України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди (аналогічна правова позиція викладена в п.п.2, 6 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/215 від 01.04.1994 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди").

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника, отже позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди (аналогічна правова позиція викладена в п.1.6 роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/744 від 27.06.2001 (із змінами та доповненнями) „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища").

З наведеного вище випливає, що при вирішенні даної категорії спорів має бути доведено, що шкода є наслідком дій або бездіяльності виключно завдавача, які з безпосередністю, неминучістю та невідворотністю завдають дану шкоду. Такий причинний зв'язок існує виключно у особи, яка безпосередньо вчинила незаконну рубку, оскільки саме її дії у вигляді незаконного рубання лісу з безпосередністю, неминучістю та невідворотністю і причинили завдану шкоду. Враховуючи факт недоведеності прокуратурою та позивачем саме неправомірної та незаконної бездіяльності (або дій) відповідача по охороні даного лісу, у даній справі відсутні докази безпосереднього причинного зв'язку, тобто підтвердження того, що бездіяльність чи дії відповідача, а не особи, що фактично зрубала ліс, з безпосередністю, неминучістю та невідворотністю і причинили шкоду, відшкодувати яку просять прокуратура та позивач.

В процесі судового розгляду було встановлено, що на підприємстві відповідача створена та функціонує лісова охорона у складі керівника підприємства, помічника лісничого, майстрів лісу та лісників. За кожним лісником закріплено ділянки обходу, визначені межі, затверджені положення про лісову охорону на підприємстві та функціональні обов'язки працівників.

Наказом відповідача №53 від 29.09.2008 було внесено зміни до обходів та закріплено об'єднані обходи за лісниками. Так, обход №5, квартали 36-45 закріплено за лісником ОСОБА_6

На підприємстві відповідача було затверджено посадову інструкцію лісника (том справи - 1, аркуші справи - 42-43), в якій до службових обов'язків лісника, серед іншого, віднесено: охорона лісів і увіреного йому майна в закріпленому обході з вживанням заходів щодо запобігання і припинення порушень правил пожежної безпеки, незаконних порубок, сінокосіння, пасіння худоби, різних розкрадань і інших порушень користування лісом і лісовими землями; контроль за станом, використанням, відтворенням, охороною і захистом лісів в районі знаходження обходу, за збереженням пожежно-наглядових пунктів, межових знаків, квартальної мережі і ін.; складання протоколів, актів (довільна форма) про виявлені порушення лісового законодавства, правил пожежної безпеки, встановленого порядку ведення лісового господарства та лісокористування з обов'язковою подальшою передачею зазначених актів майстрові лісу або адміністрації підприємства. При цьому, лісник несе дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність за: неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, передбачених справжньою посадовою інструкцією в межах, визначених чинним законодавством України; порушення правил і положень, що регламентують діяльність підприємства. При переході на іншу роботу або звільненні з посади лісник відповідальний за належну і своєчасну передачу справ особі, яка призначається на цю посаду (в разі відсутності такої своєму безпосередньому керівнику); правопорушення, вчинені під час здійснення своєї діяльності (в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним і цивільним законодавством України); спричинення матеріального збитку (в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України); дотримання інструкцій, що діють, наказів і розпоряджень по збереженню комерційної таємниці і конфіденційної інформації; виконання правил внутрішнього розпорядку, правил ТБ і протипожежної безпеки.

Окрім того, Комунальним підприємством "Чернігівоблагроліс", дочірнім підприємством якого є відповідач, було затверджено Положення про лісову охорону агролісогосподарських підприємств Комунального підприємства "Чернігівоблагроліс". Названим Положенням передбачено, що лісова охорона агролісогосподарських підприємств утворюється та діє у складі дочірніх агролісогосподарських підприємств комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради. Лісова охорона здійснює свою діяльність на землях лісового фонду комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні дочірніх лісогосподарських підприємств Комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" (далі - землі лісового фонду). Метою діяльності лісової охорони є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення і невиснажливе використання лісових ресурсів та об'єктів тваринного світу. До штату лісової охорони входять працівники агролісогосподарських підприємств, що постійно чи тимчасово займають посади головних лісничих, помічників лісничих, інженерів лісового господарства, інженерів по заготівлі і охороні лісу, майстрів лісу та лісників. Основними завданнями лісової охорони, зокрема, є: здійснення контролю за додержанням вимог лісового законодавства України; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок та інших порушень лісового і природоохоронного законодавства у межах повноважень, визначених зазначеним Положенням; здійснення контролю за додержанням тимчасовими лісокористувачами та іншими юридичними й фізичними особами вимог лісового і природоохоронного законодавства в межах земель лісового фонду комунальної власності; запобігання злочинам та адміністративним правопорушенням у сфері лісового господарства.

Як вбачається з матеріалів справи, саме працівником відповідача в ході виконання ним своїх обов'язків по охороні лісу було виявлено та одразу зафіксовано факт незаконної порубки актом про лісопорушення. Із заяви відповідача, поданої за фактом виявленого лісопорушення до відділення поліції, вбачається, що відповідач одразу ж передав до Ічнянського відділення Прилуцького відділу поліції матеріали щодо порубки для встановлення осіб, що скоїли порубку, оскільки сам відповідач не наділений повноваженнями здійснювати оперативно-розшукові заходи, дізнання та слідство.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що обов'язок забезпечення охорони лісів, в тому числі і від скоєння правопорушень щодо них іншими особами, покладений не тільки на постійних лісокористувачів, а й на інші органи державної влади та місцевого самоврядування, зокрема, правоохоронні органи. При цьому, лише правоохоронні органи наділені правами, обов'язками та повноваженнями здійснювати пошук правопорушників, зокрема і тих, які скоїли незаконну порубку лісу, та притягувати їх до відповідальності.

Наявні у справі матеріали та пояснення учасників судового процесу свідчать про те, що відповідач розробив та виконав всі можливі та залежні від нього заходи по охороні лісу від незаконних порубок, виявленню таких порубок, їх документуванню та передачі до правоохоронних органів для розшуку та притягнення до відповідальності винних осіб, а отже відповідачем доведено відсутність його вини у завданій шкоді (аналогічні висновки щодо подібних правовідносин викладені у постановах Вищого господарського суду України від 08.11.2016 у справі №927/266/16, від 28.02.2017 у справі №927/499/16).

Зазначаючи у позовній заяві та в апеляційній скарзі про не вжиття відповідачем всіх можливих заходів по охороні лісу від незаконних рубок, прокуратура та позивач не надали належних доказів, які б свідчили про вжиття правоохоронними органами всіх можливих заходів для встановлення та притягнення до відповідальності осіб, які вчинили незаконну рубку лісонасаджень.

Колегію суддів враховано посилання прокуратури та позивача на положення ч.4 ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ч.1 ст. 105, ст. 107 Лісового кодексу України, які передбачають відповідальність за порушення строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Водночас, прокуратурою та позивачем не доведено встановлення чинним законодавством чіткого та конкретного переліку заходів, які має вчинити постійний лісокористувач для охорони лісу від незаконних рубок.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, норми п.1 ч.2 ст. 105 Лісового кодексу України передбачають, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Тобто, в даному випадку чітко встановлено, що відповідальність мають нести безпосередньо особи, які здійснили таке незаконне вирубування.

Постанова Кабінету Міністрів України №665 від 23.07.2008 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу", на підставі якої було здійснено розрахунок розміру завданої шкоди, що просять стягнути з відповідача позивач та прокуратура, також стосується розрахунку шкоди щодо осіб, які безпосередньо здійснили незаконне вирубування.

З наведеного випливає, що нести відповідальність за завдану шкоду в даному випадку має виключно особа, яка здійснила незаконну порубку.

Зважаючи на надані пояснення учасників судового процесу та докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутній повний склад цивільного правопорушення, з яким законодавство пов'язує настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, зокрема, протиправної поведінки та вини відповідача, а відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність особи (в даному випадку - відповідача).

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Прокуратура визначила позивачем у даній справі Андріївську сільську раду Ічнянського району.

Виходячи з положень ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, звертатися з позовами до господарського суду мають право лише особи, які мають порушені господарські або цивільні права або охоронювані законом інтереси, а також державні та інші органи чи особи у чітко передбачених чинним законодавством випадках.

Відповідач є дочірнім підприємством Комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради.

Як уже зазначалося вище, на виконання рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 "Про надання в постійне користування земель лісового фонду" відповідачу було видано державний акт І-ЧН №001823 на право постійного користування землею площею 162,3 га в межах згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства.

З листа Чернігівської обласної ради №01-05/1602 від 01.12.2016 вбачається, що лісові земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні відповідача є комунальною власністю (спільною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст Чернігівської області), розпорядником щодо них є Чернігівська обласна рада.

В матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують право комунальної власності (територіальних громад сіл, селищ та міст Чернігівської області) в особі Чернігівської обласної ради та похідного права, зокрема, права постійного користування власності за відповідачем на зазначену земельну ділянку на території Андріївської сільської ради Ічнянського району в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, лісові земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні відповідача, є комунальною власністю (спільною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст Чернігівської області), розпорядником щодо яких, а отже і належним позивачем у даній справі, є саме Чернігівська обласна рада. Належних нормативно-правових обґрунтувань чи доказів, належності цих земельних ділянок саме до комунальної власності позивача ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано, що в свою чергу свідчить про відсутність порушення господарських або цивільних прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок незаконної порубки лісонасаджень, виявлених відповідачем 20.02.2016.

Місцевим господарським судом правомірно не прийнято до уваги посилання прокуратури на п.7 ч.3 ст. 29, п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України, оскільки вищевказані норми регулюють бюджетні правовідносини, які в силу положень ч.2 ст. 1 Цивільного України та ч.1 ст. 4 Господарського кодексу України не відносяться до господарських чи цивільних правовідносин і не регулюються зазначеним законодавством, а отже жодним чином не відносяться до питання виникнення саме господарських або цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, порушення яких є предметом розгляду господарського суду. Окрім того, з цих норм вбачається, що шкода розподіляється між Державним та місцевим бюджетом, а місцевий розподіляється між сільським та обласним бюджетом, що додатково підтверджує, що ці норми регулюють лише технічний алгоритм розподілу коштів всередині бюджетів, а не виникнення господарських чи цивільних прав, що дало б змогу визначити постраждалу внаслідок заподіяння цивільної шкоди особу.

В обґрунтування своїх вимог позивач та прокуратура зазначали про те, що земельні ділянки, на яких скоєно незаконну порубку, розташовані на території позивача. При цьому позивач та прокуратура посилалися на норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зокрема, п.п.1 п."б" ч. 1 ст. 33 названого Закону.

З цього приводу необхідно зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища (ст. 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища").

В п.п.1 п."б" ч.1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Тобто, наведений пункт ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" стосується делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Однак, в даному випадку позивачем прокуратура визначила безпосередньо саму сільську раду, а не її виконавчий орган, а також суду не надано прокуратурою ніяких рішень сільради про делегування таких повноважень своєму виконавчому органу. Відтак, наведені прокуратурою норми ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування" не стосуються правовідносин сторін у даній справі.

Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища" є загальним нормативно-правовим актом, який стосується всього навколишнього середовища. При цьому, стаття 15 цього Закону прямо визначає, що місцеві ради здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища саме в межах своєї компетенції, яка в силу ч.2 ст. 19 Конституції України має чітко встановлюватися Конституцією та Законами України.

Спеціальним нормативним актом, який регулює саме лісові правовідносини, а отже підлягає першочерговому застосуванню до спірних правовідносин сторін перед іншими нормативно-правовими актами, в тому числі і Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", є Лісовий кодекс України, ст. 33 якого передбачає, що сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання; організовують благоустрій лісових ділянок і культурно-побутове обслуговування відпочиваючих у лісах, що використовуються для цих цілей; встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з місцевого бюджету на ведення лісового господарства; вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.

Ніяких контрольних функцій сільських, селищних та міських рад саме у сфері лісових правовідносин, а не інших правовідносин стосовно інших об'єктів навколишнього природного середовище, ані дана стаття, ані інші статті Лісового кодексу України не містять.

Місцевий господарський суд витребував у позивача та прокуратури письмові пояснення відносно того: яка частина, якої статті, якого Кодексу чи Закону встановлює компетенцію місцевих рад по здійсненню державного контролю саме в сфері лісових правовідносин, особливо стосовно самовільних порубок, в тому числі надає право проводити перевірки, складати відповідні акти перевірок та розрахунки завданої шкоди, звертатися з відповідними позовами, і стосовно лісів якої саме форми власності: державної чи комунальної; які контрольні функції зі складанням відповідних документів в даному випадку були здійснені саме Андріївською сільською радою. Натомість вимоги суду були залишені без виконання.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у даному конкретному випадку позивач не є контролюючим органом.

Прокуратурою та позивачем суду не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції пояснень та доказів наявності передбаченого чинним законодавством випадку чи права у сільських рад звертатися з позовами про стягнення шкоди, завданої порушенням лісового законодавства, не як постраждалої особи, а як державного, контролюючого або іншого, органу, як це вимагається нормами ч.2 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, документально непідтвердженими та такими, що не підлягають задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак прокуратурою не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на прокуратуру (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Чернігівської області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.12.2016 у справі №927/959/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області 06.12.2016 у справі №927/959/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/959/16 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк