КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/12794/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників відповідно до протоколу судового засідання від 13.06.2017

розглядаючи апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" на рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2016

по справі № 910/12794/16 (суддя - Турчин С.О.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України

про стягнення 68 395,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.09.2016 по справі №910/12794/16 позов задоволено частково (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог). Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" на користь Державного бюджету України заборгованість з орендної плати у розмірі 57057,57 грн., інфляційні втрати у розмірі 900,16 грн., пеню у розмірі 8 709,67 грн. та штраф у розмірі 1711,73 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву 1377,67 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2017 відновлено скаржнику пропущений строк на подання апеляційної скарги, порушено апеляційне провадження та призначено справу №910/12794/16 до розгляду на 13.06.2017 о 11:30 год. у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

У судовому засіданні 13.06.2017 року представник скаржника підтримав апеляційну скаргу у даній справі в повному обсязі, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

Представник Міністерства освіти і науки України в судовому засіданні 13.06.2017 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2016 без змін.

Представник позивача в судове засідання 13.06.2017 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення ухвали суду від 26.05.2017. Жодних клопотань заяв від позивача не надходило, про причини неявки на дане судове засідання не повідомлено.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності представників позивача, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення присутніх представників учасників апеляційного провадження, оглянувши надані оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно було встановлено місцевим господарським судом, 18.09.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі - орендодавець) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" (далі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6574 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 28,09 кв.м., розміщене за адресою: 01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 16, на третьому поверсі адміністративного будинку, що перебуває на балансі Міністерства освіти і науки України (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.03.2013 і становить 332500,00 грн. без ПДВ. (п.1.1 в редакції Договору № 6574/01 від 16.12.2014 про внесення змін).

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається в оренду з метою розміщення офісу.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна (п. 2.1. Договору).

18.09.2013 згідно із актом приймання-передавання орендованого майна за адресою: 01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 16, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - кімната № 314 площею 28,09 кв.м. на третьому поверсі адміністративного будинку, що перебуває на балансі Міністерства освіти і науки України.

Згідно з п. 3.1 Договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - серпень 2013 - 4952,58 грн.

Відповідно до п. 3.3 Договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.6 Договору встановлено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установленого Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом 3.11 Договору встановлено, що у разі розірвання за згодою сторін договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Згідно із п. 5.3. Договору, орендар зобов'язується своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату.

В пункті 10.10. Договору сторони погодили, що майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акта про повернення майна покладається на орендаря.

Відповідно до п. 10.1 Договору цей договір укладено строком на 1 рік 11 місяців, що діє з 18.09.2013 до 18.08.2015 включно.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині оплати орендних платежів Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву подано позов про стягнення заборгованості. Крім того, позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 8726,19 грн., інфляційні втрати у розмірі 900,16 грн. та штраф на підставі п. 3.8. договору в сумі 1 711,73 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності, до якого відноситься спірне майно, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частина 1 ст. 763 ЦК України встановлює, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено (ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Пунктом 10.4 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або заміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим та той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви (вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди) та момент її направлення контрагенту за договором.

(Аналогічна позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20696/15).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, договором визначено строк його дії - до 18.08.2015 включно. 12.08.2015 та 15.12.2014 позивач листами № 30-6/8249 та № 30-06/14056 повідомляв відповідача, що договір не буде продовжуватися на новий термін. Позивачем було надано до матеріалів справи докази надіслання.

Доводи апелянта щодо неотримання відповідачем листа № 30-6/8249 від 12.08.2015 у зв'язку з відсутністю в ПАТ "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" жодного співробітника в період з 11 червня 2015 року по 12 січня 2017 року, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки повідомлення відповідача про неможливість пролонгації договору здійснювалось також і листом № 30-06/14056 від 15.12.2014, тобто до 11 червня 2015 року. Так, згідно наявного в матеріалах справи Листа № 30-06/14056 від 15.12.2014 Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву повідомляло скаржника про неможливість продовження строку дії договору оренди на наступний термін з огляду на заперечення Міністерства освіти і науки України (лист № 1/11-18705 від 26.11.2014), як балансоутримувача.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6574 припинив свою дію 18.08.2015, у зв'язку із закінченням терміну, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Пунктом 3.11 Договору встановлено, що у разі розірвання за згодою сторін договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, матеріали справи не місять доказів повернення відповідачем позивачу орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди за актом приймання-передачі. Такі докази не надавались і суду апеляційної інстанції.

Отже, враховуючи п. 3.11. Договору, нарахування позивачем орендної плати за період дії договору оренди (липень 2015 - 18 серпня 2015) та фактичного користування (з 19 серпня 2015 по липень 2016) орендованим приміщенням після закінчення строку дії договору, всього в сумі 57057,57 грн., є правомірним. Відповідачем доказів сплати боргу у сумі 57 057,57 грн., ані місцевому господарському суду, ані апеляційній інстанції, не надано.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи те, що обставини наявності заборгованості відповідача за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6574 від 18.09.2013 за період з липня 2015 року по липень 2016 року у сумі 57057,57 грн. підтверджено належними доказами в розумінні ст. ст. 32, 33, 34, 36 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені та штрафу у розмірі 3% від суми заборгованості передбачена сторонами у пунктах 3.7., 3.8. Договору.

Суд апеляційної інстанції провівши власний розрахунок розміру пені, зазначає, що судом першої інстанції було арифметично вірно розраховано неустойку в розмірі 8 709,67 грн., а тому в цій частині правомірно було задоволено позовні вимоги частково.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу в сумі 1711,73 грн., апеляційна інстанція, за результатами перевірки правильності його розрахунку, встановила, що висновки місцевого суду про задоволення позову в цій частині є правомірними.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За результатами перевірки розрахунку інфляційних, заявлених позивачем до стягнення, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом з врахування меж позовних вимог, приписів п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України та відсутності відповідного клопотання, правомірно було стягнуто з відповідача суму інфляційних втрат в розмірі 900,16 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги відповідача публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Укрсвітлолізинг" на рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2016 у справі № 910/12794/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2016 у справі № 910/12794/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12794/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко