РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017Справа №910/5681/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
до За участю За участю про Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача ОСОБА_1 визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії
Представники:

від Позивача: Пата С.П. (представник за довіреністю);

від Відповідача: не з'явились;

від Третьої особи - 1: ОСОБА_3 (представник за довіреністю);

від Третьої особи - 2: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (надалі також - «Відповідач») про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 06.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Позивач передав, а Відповідач прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008, а саме право повернення заборгованості за кредитом 361 917, 48 дол., що складає 6 514 428, 87 грн. та повернення заборгованості за процентами у розмірі 43 881, 50 дол., що становить 789 856, 60 грн. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5. Як зазначає Позивач, банк, уклавши договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015, здійснив відчуження майнових прав, за ціною, значно нижчою від звичайної (оплата більш ніж на 99, 98 % відрізняється від вартості майнових прав), що прямо зазначено у п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як ознака нікчемності правочину. Крім того, Позивач зазначає, що договір про відступлення права вимоги був укладений після запровадження особливого режиму контролю та визнання банку проблемним, при цьому, від імені АТ «Дельта Банк» спірний договір підписано ОСОБА_6, якій обіймав посаду директора юридичного департаменту АТ «Дельта Банк» та діяв на підставі Довіреності від 03.10.2014, виданої від імені АТ «Дельта Банк» в особі Голови Ради Директорів ОСОБА_9 та Заступника Голови Ради Директорів ОСОБА_10, які не мали права уповноважувати ОСОБА_6 на укладення договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», відповідно до Статуту АТ «Дельта Банк». Таким чином, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 06.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС»; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали документів, отриманих Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» згідно з Актом прийому - передачі прав вимог до Договору відступлення права вимоги від 06.02.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2017 року порушено провадження у справі № 910/5681/17, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, судове засідання призначено на 26.04.2017 року.

24.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

25.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.04.2017 року.

26.04.2017 року в судове засідання з'явились представники позивача та третьої особи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.04.2017 року не виконав.

В судовому засіданні представник позивача подав довідку про відсутність аналогічного спору на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.04.2017 року.

Суд прийшов до висновку про задоволення клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати належним чином оформлену довіреність від імені Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на ім'я ОСОБА_6 від 03.10.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 року відкладено розгляд справи на 24.05.2017 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

19.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

19.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 26.04.2017 року.

22.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

24.05.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Суд зазначив, що відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотання сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Дослідивши матеріали та обставини справи, Суд прийшов до висновку, що рішення по справі №910/5681/17 може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_1, що є підставою для залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача, оскільки 30.04.2015 року між Відповідачем та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги №1/1, яким Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ ФІНАНС" відступило ОСОБА_1 своє право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 08.02.2008 року (№1, згідно Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами УСБ від 08.12.2011), укладеним між КІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_4, по якому з 06.02.2015 перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ ФІНАНС".

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача направити копію позовної заяви з додатками на адресу ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) та надати Суду докази на підтвердження направлення;

2) Відповідача надати докази на підтвердження виконання умов Договору про відступлення права вимоги №1/1 від 30.04.2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ ФІНАНС" та ОСОБА_1, з урахуванням строків його виконання.

3) ОСОБА_1 надати письмові пояснення по суті позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

Крім того, в судовому представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору на 15 днів.

Суд, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача про продовження строків розгляду спору, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, відкладено розгляд справи на 07.06.2017 року, у зв'язку з залученням до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі.

29.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

29.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника Відповідача.

29.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли пояснення на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 року.

В судовому засіданні 07 червня 2017 року представник Позивача надав усні пояснення по суті позову, якими підтримав позовні вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Третьої особи - 1 надав усні пояснення по суті спору. Представники Відповідача та Третьої особи - 2 в судове засідання не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою про відкладення справи в судовому засіданні 24.05.2017 року та інформацією, розміщеною на сторінці суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет. Представник Відповідача надав клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника Відповідача, яке Судом розглянуто та задоволено.

Судом встановлено, що місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_3.

Відповідно до п. 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування у судовій практиці Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 05.06.2014 року № 01-06/745/2014, учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1 - 4 пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" (у редакції Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 N 01-06/2052/14). Якщо господарським судом вжито відповідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території, у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування прийнятого судового рішення з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 104 або пункт 2 частини другої статті 111-10 ГПК.

Згідно з п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 р. № 01-06/2052/14, за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Суд зазначає, що на офіційному веб-порталі "Судова влада в Україні" у мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/) знаходиться інформація про те, що розгляд справи №910/5681/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії відбудеться 07.06.2017 р. Крім того, ухвала про відкладення розгляду справи від 24.05.2017 р. знаходяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є відкритим та загальним відповідно до положень ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень".

Таким чином, Суд приходить до висновку, Відповідач та Третя особа - 2 про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що Відповідач та Третя особа - 2 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Відповідача та Третьої особи - 2 не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 07 червня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) та Громадянином України ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, умовами якого передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті. Долар США, в сумі 400 000, 00, що дорівнює еквіваленту 2 020 000, 00 грн., за курсом Національного Банку України на день укладення договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до підпункту 1.3.1. пункту 1.3. договору за користуванням кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12, 90 % річних.

Згідно з п. 1.4. договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: купівля трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 сторони погодили Графік погашення кредиту.

Додатком № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 визначені тарифи банку, а саме комісії, що сплачуються позичальником при отриманні кредиту та комісії, що сплачуються позичальником протягом строку дії кредитного договору.

08.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та Громадянином України ОСОБА_4 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки № 76774, посвідчений ОСОБА_13 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 225, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру під номером 44, що знаходиться у корпусі під номером АДРЕСА_4. Квартира, яка є предметом цього договору, має загальну площу 116,40 кв.м., складається з 3 житлових кімнат, житловою площею 58, 40 кв.м. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_13 08.02.2008 за реєстровим № 221, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 08.02.2008, за реєстраційним № 2680782.

Відповідно до п. 1.2. договору узгоджена сторонами заставна вартість предмету іпотеки складає 2 126 856, 00 грн., що еквівалентно 421 160, 00 доларів США.

08.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (кредитор) та Громадянином України ОСОБА_15 (поручитель) укладено договір поруки № 1680500, умовами якого передбачено, що поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_16 усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008, укладеного між кредитором та боржником, впоєному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно з п. 1.2. договору, поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного основного договору, зокрема:

- сума основного договору - 400 000, 00 дол. США. Вказана сума основного договору дорівнює еквіваленту 2 020 000, 00 грн. за курсом НБУ на день укладення Основного договору.

- термін виконання основного зобов'язання - 08.02.2027, якщо згідно умов основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання.

- інші умови основного договору.

Відповідно до п. 1.3. договору поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Пунктом 1.4. договору передбачено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (п. 3.1. договору).

12.02.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - банк) та Громадянином України ОСОБА_4 (далі - позичальник) укладено додаткову угоду № 1 до договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008, якою сторони домовились, зокрема, про зміну кінцевого терміну повернення кредиту за договором: Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08.02.2037 року, якщо тільки не буде встановлений інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору.

08.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №№ 2949, 2950, відповідно до якого продавець відступив (продав) покупцю права вимоги до ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008, а також його забезпеченням.

Даний договір набирає чинності негайно після того, як цей договір буде підписано уповноваженими представниками сторін, скріплений корпоративними печатками сторін та нотаріально посвідчений, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором (п. 13.10 договору).

02.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та Громадянином України ОСОБА_4 (позичальник) укладено додатковий договір № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008, відповідно до якого сторони домовились, підпункт 1.3.1. пункту 1.3. розділу 1 договору викласти в наступній редакції: За використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування ставка встановлюється у розмірі 0,01 % річних.

06.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, умовами якого передбачено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 (№ 1, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами УСБ від 08.12.2011), укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, по якому з 19.12.2011 перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», а саме право вимоги щодо:

- повернення заборгованості за кредитом у розмірі 361 917, 48 дол., що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (сто доларів США - 1 799,9763 грн.), складає 6 514 428, 87 грн.;

- повернення заборгованості за процентами в розмірі 43 881, 50 дол., що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (100 доларів США - 1799, 9763 грн.), складає 789 856, 60 грн.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 405 798, 98 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (100 доларів США - 1799.9763 грн.), складає 7 304 285, 47 грн.

Відповідно до п. 1.3. договору сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за основним договором, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 1 000, 00 грн. без ПДВ, з яких:

- 500, 00 грн., ціна відступлення права вимоги заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, нарахованими АТ «Дельта Банк» в розмірі 43 881, 50 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (100 доларів США - 1799,9763 грн.), складає 789 856, 60 грн.

- 500, 00 грн. ціна відступлення права вимоги заборгованості по поверненню отриманого кредиту у розмірі 361 917,48 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 року (100 доларів США - 1799, 9763 грн.), складає 6 514 428, 87 грн. за основним договором, який біло передано на баланс АТ «Дельта Банк» згідно з договором купівлі-продажу вимоги за кредитами, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» 08.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 254.

Згідно з п. 1.4. договору, сторони домовились, що новий кредитор зобов'язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну відступлення права вимоги за основним договором, зазначену в п. 1.3. цього договору, не пізніше 06.02.2015 року.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору протягом п'яти робочих днів з моменту повної оплати останнім ціни відступленого права вимоги за основним договором у розмірі та у терміни визначені в п.п. 1.3-1.4, п. 2.2. цього договору, документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов'язання боржником, а саме оригінал основного договору. Передача вищезазначеного документу оформлюється актом прийому-передачі, що підписується повноважними представниками сторін.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 5.3. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» продало (відступило) покупцю, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» в свою чергу прийняло права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 (№ 1, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами УСБ від 08.12.2011), укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, по якому з 19.12.2011 року перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Разом з правом вимоги виконання зобов'язань за кредитним договором покупцю було передано оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором. Також Покупець сплатив Продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 1 000, 00 грн., що підтверджується Актом приймання - передачі прав вимоги від 06.02.2015 року.

09.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та ОСОБА_15 (поручитель) укладено договір про розірвання договору поруки № 1680500 від 08.02.2008, відповідно до якого сторони домовились за взаємною згодою достроково розірвати договір поруки № 1680500 від 08.02.2008 з 09.02.2015 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5. Як зазначає Позивач, банк, уклавши договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015, здійснив відчуження майнових прав, за ціною, значно нижчою від звичайної (оплата більш ніж на 99, 98 % відрізняється від вартості майнових прав), що прямо зазначено у п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як ознака нікчемності правочину. Крім того, Позивач зазначає, що договір про відступлення права вимоги був укладений після запровадження особливого режиму контролю та визнання банку проблемним, при цьому, від імені АТ «Дельта Банк» спірний договір підписано ОСОБА_6, якій обіймав посаду директора юридичного департаменту АТ «Дельта Банк» та діяв на підставі Довіреності від 03.10.2014, виданої від імені АТ «Дельта Банк» в особі Голови Ради Директорів ОСОБА_9 та Заступника Голови Ради Директорів ОСОБА_10, які не мали права уповноважувати ОСОБА_6 на укладення договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», відповідно до Статуту АТ «Дельта Банк». Таким чином, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 06.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС»; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали документів, отриманих Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» згідно з Актом прийому - передачі прав вимог до Договору відступлення права вимоги від 06.02.2015 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 06.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, умовами якого передбачено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 (№ 1, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами УСБ від 08.12.2011), укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, по якому з 19.12.2011 перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», а саме право вимоги щодо:

- повернення заборгованості за кредитом у розмірі 361 917, 48 дол., що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (сто доларів США - 1 799,9763 грн.), складає 6 514 428, 87 грн.;

- повернення заборгованості за процентами в розмірі 43 881, 50 дол., що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (100 доларів США - 1799, 9763 грн.), складає 789 856, 60 грн.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 405 798, 98 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 (100 доларів США - 1799.9763 грн.), складає 7 304 285, 47 грн.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що вказаний договір є недійсним, оскільки загальна ціна відступлення становить 1 000, 00 грн., а загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором - 7 304 285, 47 грн., тобто такий правочин є нікчемним у розумінні п.3. ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з частиною першою зазначеної статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 147 від 03 серпня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" до 02 жовтня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» ОСОБА_5 до 02 жовтня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5 на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно положень ст.47 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про нікчемність) уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду з чітко визначеними межами повноважень. Уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується.

Частинами 1, 2, 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідно до ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ч.5 ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_5 № 67 від 11.03.2015 року вирішено здійснити в АТ "Дельта Банк" перевірку правочинів (інших договорів), вчинених (укладених) АТ "Дельта Банк" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до протоколу № 66 від 24.09.2015 року засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015 року, виявлено, що нікчемним правочином згідно зі ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є, зокрема, договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року, укладений Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС».

Так, в ході перевірки встановлено, що Банк, уклавши договір відступлення, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, значно нижчою від звичайної (оплата майже на 99,98 % відрізняється від вартості майнових прав), що прямо зазначено у п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності.

Крім того, перевіркою встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС», на момент укладення договору відступлення, було кредитором Банку за відповідними договорами банківського рахунку, на яких обліковувались належні товариству кошти. Станом на дату оплати ціни відступлення за договором відступлення (06.02.2015) на рахунку платника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» № 7717 в АТ «Дельта Банк» обліковувались кошти, достатні для здійснення оплати, тобто, на момент оплати ТОВ "Вердикт Фінанс" було кредитором банку. Всі перерахування коштів, які в результаті були перераховані банку відповідно до умов договору відступлення, здійснювались в межах балансу АТ «Дельта Банк».

Також перевіркою встановлено, що Банк, в період перебування у важкому фінансовому стані, кризі ліквідності та очевидної неспроможності виконувати свої зобов'язання перед кредиторами належним чином, а також вже після віднесення його до категорії проблемних постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ не отримав реальних грошових надходжень в оплату відступлення майнових вимог, при цьому ТОВ "Вердикт Фінанс" набуло право вимоги на активи Банку - майнові права кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» повідомлення № 1364 від 04.11.2015 року про нікчемність Договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року, укладеного між АТ "Дельта Банк" та ТОВ «ВЕРДИКТ ФІНАНС», що підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень (цінних листів) за 05.11.2015 року.

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з такої підстави (п. 3) коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена, виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Поняття "звичайна ціна" визначена в пункті 14.1.71 Податкового кодексу України, відповідно до якого, - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

У статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що умовами Договору відступлення права вимоги від 06.02.2015 року сторони визначили, що загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором на день укладення договору складає 405 798, 98 доларів США, що складає 7 304 285, 47 грн., при цьому, ціна відступлення права вимоги за основним договором становить 1 000, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведення суб'єктом оціночної діяльності ЗАТ «Консалтингюрсервіс», що діє на підставі Сертифіката № 376/15 суб'єкта оціночної діяльності від 07.05.2015 року, незалежної оцінки майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015, складено звіт про оцінку майнових прав.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, у цьому Законі майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які трава, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

За змістом ч. 1 ст. 12 вказаного Закону, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Так, відповідно до звіту про оцінку майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015, ринкова вартість - майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015, становить (без урахування ПДВ з округленням) 1 755 855 грн. 17 коп.

При цьому, Суд зазначає, що суб'єкт оціночної діяльності, який здійснював зазначену оцінку, має відповідний сертифікат, виданий згідно з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" рецензування звіту про оцінку майна здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна.

Відповідно до пункту 67 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна та майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10.09.2003, рецензія повинна містити висновок про відповідність звіту вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна та про можливість його використання з відповідною метою, у тому числі про достовірність оцінки майна. Звіт класифікується за такими ознаками: звіт повністю відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна; звіт у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки; звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків; звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний.

Суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Канзас Ріал Естейт» складено рецензію на звіт про оцінку майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015 року, за висновками якої звіт про оцінку майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015, в цілому відповідає вимогам нормативно - правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки. Суд зазначає, що суб'єкт оціночної діяльності - Товариство з обмеженою відповідальністю «Канзас Ріал Естейт», який здійснював рецензію на звіт, має сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №131/16 від 15.02.2016 року, виданий згідно з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що Відповідачем в свою чергу також були вжиті будь-які дії, спрямовані на рецензування наданого Позивачем звіту про оцінку майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015, або замовлення проведення нової оцінки права вимоги, переданого за оскаржуваним договором.

Згідно зі ст.32 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає до уваги в якості належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України звіт про оцінку майнових прав за кредитним договором № 0 від 08.02.2008, станом на 06.02.2015, складений суб'єктом оціночної діяльності ЗАТ «Консалтингюрсервіс».

Пунктом 3 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Відповідно до п.п.1, 7 ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

При цьому, Суд зауважує, що Договір відступлення прав вимоги від 06.02.2015 року був укладений у період застосування до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» регулятором банківського сектору особливого режиму контролю.

Так, 11.09.2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» шляхом призначення куратора», якою призначено куратором Банку службовця Національного банку України ОСОБА_19 для забезпечення виконання функцій згідно з повноваженнями, визначеними Положенням № 346; заборонено Банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов'язано банк здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий центр»). У зв'язку з чим перераховано кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків Банку, відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 71 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей.

Частинами 1-2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Статтею 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Національний банк України має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку та призначити куратора банку. Особливий режим контролю є додатковим інструментом банківського нагляду. Під час здійснення особливого режиму контролю за діяльністю банку Національний банк України має право заборонити банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Куратор банку має право вимагати виключно в письмовій формі від керівників банку усунення порушень банківського законодавства, виконання нормативно-правових актів Національного банку України, надання письмових пояснень з питань дотримання банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, виконання вимог та обмежень у діяльності банку, встановлених Національним банком України, а також щодо проведення банком будь-яких операцій.

Постановою Правлінням Національного банку України № 560/БТ від 11.09.2014 «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» було надано куратору право керуватись у своїй діяльності повноваженнями, визначеними Положенням № 346.

Відповідно до п.п. 5.1., 5.3. глави 5 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346, Національний банк має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку, що є додатковим інструментом банківського нагляду, та призначити куратора банку у випадках, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку, та/або в разі наявності хоча б однієї з таких ознак: невиконання керівником/керівниками банку вимог Національного банку щодо усунення виявлених порушень; відсторонення керівника банку від посади; виявлення за результатами безвиїзного нагляду або інспекційної перевірки фактів невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами; виявлення за результатами безвиїзного нагляду або інспекційної перевірки фактів здійснення ризикової діяльності, порушень банківського законодавства, а також одержання доходів із порушенням законодавства України, навіть якщо ці порушення не призвели до погіршення фінансового стану банку; виникнення реальної загрози невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами і кредиторами; потреба в посиленому контролі за діяльністю банку з метою уникнення можливості невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами та кредиторами; потреба в контролі за діяльністю банку протягом шести місяців із дня втрати ним статусу перехідного; наявність конфлікту інтересів у банку; надання банку Національним банком кредиту для підтримки ліквідності; наявність у банку кредиту для підтримки ліквідності, отриманого від Національного банку; застосування іноземних санкцій.

Рішення про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку та призначення куратора банку, строк дії особливого режиму контролю за діяльністю банку та повноважень куратора банку, повноваження куратора банку, відміну/дострокову відміну запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку та призначення куратора банку приймає Правління Національного банку.

Пунктом п. 5.6. глави 5 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346, Куратор банку здійснює посилений контроль за діяльністю банку, перебуваючи безпосередньо в банку та/або шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації щодо діяльності банку.

Банк не пізніше наступного робочого дня з дня отримання рішення Національного банку про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку та призначення куратора банку зобов'язаний забезпечити куратора, зокрема: а) окремим приміщенням, що обладнане необхідними технічними засобами (у тому числі копіювально-розмножувальною технікою); б) можливістю доступу до перегляду електронної пошти Національного банку; в) повним доступом до відповідних програмно-технічних комплексів банку для перегляду в режимі реального поточного часу всіх операцій банку та його клієнтів за всіма рахунками з можливістю формування виписок, у тому числі за періоди до дати призначення куратора; г) повним комплектом наявних у банку налаштувань/доступом до закладок меню автоматизованої банківської системи.

Згідно з п. 5.7. глави 5 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346, на куратора банку можуть покладатися такі повноваження:

а) здійснювати постійний контроль за проведенням банком будь-яких операцій;

б) отримувати інформацію, у тому числі в письмовій формі, та ознайомлюватися з документами (оригіналами та їх копіями) щодо проведення банком будь-яких операцій і визначення рівня ризиків, на які він може наражатися;

в) ініціювати в разі необхідності перед Національним банком установлення порядку виконання банком та його відокремленими підрозділами початкових платежів з урахуванням наявності коштів на кореспондентському рахунку і змісту платежів, обрання способів організації управління черговістю початкових платежів (використовуючи засоби системи автоматизації банку, внутрішньобанківської міжфілійної платіжної системи банку, автоматизоване робоче місце, призначене для управління початковими платежами банку, що надсилаються до СЕП);

г) ініціювати заборону на використання для розрахунків прямих кореспондентських рахунків;

ґ) ініціювати переведення банку на модель обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку в СЕП, яка дає банку змогу здійснювати початкові платежі від імені відокремлених підрозділів або через внутрішньобанківську міжфілійну платіжну систему;

д) ініціювати проведення нарад з керівництвом банку для отримання пояснень, у тому числі письмових, та інформації про вжиття банком заходів щодо усунення порушень і недоліків та забезпечення його фінансової стабільності;

е) бути присутнім на: загальних зборах акціонерів, на засіданнях ради і правління банку з правом дорадчого голосу; засіданнях комітетів (в обов'язковому порядку кредитного комітету, комітету з питань управління активами та пасивами, тарифного комітету); нарадах керівництва, у тому числі щодо реструктуризації зовнішніх зобов'язань банку, та інших структурних підрозділів банку, у тому числі підрозділів внутрішнього контролю та аудиту банку; переговорах з інвесторами банку з питань продажу чи реорганізації банку, шляхів оздоровлення банку за рахунок коштів учасників;

є) здійснювати контроль за своєчасним виконанням банком вимог (заходів), висунутих (застосованих) Національним банком до банку за результатами його діяльності, у тому числі за виконанням банком плану заходів з фінансового оздоровлення та/або прийнятих у письмовій угоді зобов'язань перед Національним банком та/або за дотриманням установлених обмежень та вимог щодо його діяльності;

ж) інформувати керівництво служби банківського нагляду щодо результатів аналізу фінансового стану банку, а в разі виникнення негативних тенденцій і виявлення проблем у його діяльності, які можуть нести загрозу втрати ліквідності й платоспроможності та інтересам кредиторів і вкладників, оперативно готувати обґрунтовані пропозиції щодо подальших наглядових дій за цим банком;

з) виконувати функції, пов'язані зі здійсненням контролю за використанням коштів, отриманих від Національного банку;

и) ініціювати розгляд питання щодо застосування відповідного заходу впливу згідно з вимогами статті 73 Закону про банки до керівників банку, якщо вони перешкоджають здійсненню функцій куратора банку, зокрема створюють умови, за яких куратор не може повністю або частково здійснювати повноваження, покладені на нього Національним банком;

і) виносити за межі банку копії документів, що можуть свідчити про факти порушення банком банківського законодавства, законодавства з питань фінансового моніторингу, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку, здійснення ризикової діяльності;

ї) здійснювати контроль за дотриманням банком банківського законодавства, вимог нормативно-правових актів Національного банку, у тому числі з питань фінансового моніторингу, станом виконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами, вкладниками та іншими кредиторами банку.

Відповідно до п. 7.8. Положення № 346, банк з моменту отримання рішення Національного банку про обмеження окремих видів здійснюваних банком операцій та протягом визначеного цим рішенням строку (або до визначеного терміну) укладає договори та здійснює операції, у тому числі згідно з договорами, що укладені ним з клієнтами до моменту отримання рішення, виключно з урахуванням установлених обмежень.

Таким чином, проаналізувавши вище зазначені положення чинного законодавства України, Суд зазначає, що Позивач, укладаючи спірний договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року, зобов'язаний був проінформувати куратора про його укладення, надати останньому текст для ознайомлення та погодження.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» куратора про укладення договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року й отримання погодження останнього на укладення спірного договору, що свідчить про необізнаність куратора з фактом укладання відповідного договору та відсутність його письмової згоди.

При цьому, Суд відзначає, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» зобов'язано було здійснити розрахунок виключно шляхом перерахуванням Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» коштів на кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України, проте у матеріалах справи відсутні докази перерахування грошових коштів за відступлення прав вимоги на кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Разом з тим, Суд не приймає до уваги посилання Позивача в обґрунтування позовних вимог на те, що укладений між сторонами правочин в силу приписів ст. 207 Господарського кодексу України є таким, що не відповідає вимогам законодавства та вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересах держави і суспільства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Так, пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та недійсні, недійсність яких встановлюється судом. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Як роз'яснено в п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч.1 ст.207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і спрямовані, зокрема, на:

- використання всупереч законові державної або комунальної власності;

- незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України);

- відчуження викраденого майна;

- виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо);

- виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу;

- приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків;

- виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів;

- незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей;

- використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Крім того, в обґрунтування недійсності Договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року, Позивач посилається на те, що від імені ПАТ «Дельта Банк» спірний договір підписано ОСОБА_6, якій обіймав посаду директора юридичного департаменту АТ «Дельта Банк» та діяв на підставі Довіреності від 03.10.2014, виданої від імені АТ «Дельта Банк» в особі Голови Ради Директорів ОСОБА_9 та Заступника Голови Ради Директорів ОСОБА_10, проте відповідно до Статуту АТ «Дельта Банк», останні не мали права уповноважувати ОСОБА_6 на укладення договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС».

Як вбачається з матеріалів справи, договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року від імені Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» підписний ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, посвідченої 03.10.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованої в реєстрі за номером 1180.

Відповідно до довіреності від 03.10.2014 виданої Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» в особі Голови Ради Директорів ОСОБА_9 та Заступника Голови Ради Директорів ОСОБА_20, уповноважено ОСОБА_6 від імені та за рішенням довірителя укладати, змінювати та припиняти дію договорів факторингу, відступлення (уступку) права вимоги, переведення боргу (заміни кредитора у зобов'язанні), купівлі-продажу прав вимоги, а також здійснювати інші дії (в тому числі підписувати всі, пов'язані з цим документи).

Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам та дійсна до 01.10.2020 року.

Так, відповідно до п. 6.1. ст. 6 Статуту Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», затвердженого рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» № 8 від 29.04.2014, органами управління Банку є:

- Загальні збори акціонерів,

- Спостережна рада (Наглядова рада в розумінні Закону України «Про акціонерні товариства»),

- Рада Директорів.

Згідно з п. 6.5.1. Статуту та п.1.1. Положення Про Раду директорів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», затвердженого Рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів ПАТ «Дельта Банк» (Протокол № 9 від 29.09.2014), Рада Директорів є виконавчим органом Банку. Рада Директорів здійснює управління поточною діяльністю Банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності Банку та несе відповідальність за результати фінансово-господарської діяльності Банку згідно з принципами та порядком, встановленими Статутом Банку, рішеннями Загальних зборів акціонерів і Спостережної ради Банку.

Відповідно до п. 6.5.5.-6.5.7. Статуту, п.2.3, 3.2.1. Положення «Про Раду директорів АТ «Дельта Банк», у межах своєї компетенції Рада Директорів діє від імені Банку, підзвітна Загальним зборам акціонерів та Спостережній раді Банку. Рада Директорів діє на підставі Положення про Раду Директорів Банку, що затверджується Загальними зборами акціонерів Банку. Права та обов'язки членів Ради Директорів визначаються чинним законодавством, Статутом Банку та Положенням про Раду Директорів Банку, а також трудовим договором, що укладається з кожним членом Ради Директорів. Від імені Банку трудовий договір підписує Голова Спостережної ради чи особа, уповноважена на це Спостережною радою.

Рада Директорів вирішує всі питання діяльності Банку, крім питань, віднесених до компетенції Загальних зборів акціонерів та Спостережної ради Банку. Повноваження, що не є виключною компетенцією Загальних зборів акціонерів та/або Спостереженої ради банку, можуть бути передані Загальними зборами акціонерів та/або Спостережною радою Банку до компетенції Ради Директорів Банку.

Рада Директорів Банку, зокрема, вирішує всі питання діяльності Банку, за винятком тих, що відносяться до компетенції Загальних зборів акціонерів Банку та/або Спостережної ради Банку, а також виконує передані їй Загальними зборами акціонерів та/або Спостережною радою Банку функції, що належать до компетенції цих органів, крім питань що відносяться до виключної компетенції.

Пунктом 4.1.-4.2. Положення «Про Раду директорів АТ «Дельта Банк» встановлено, що Голова Ради Директорів організовує роботу Ради Директорів, скликає засідання, забезпечує ведення протоколів засідань Ради Директорів. Голова Ради Директорів має право без доручення (довіреності) діяти від імені Банку відповідно до рішень Ради Директорів, в тому числі представляти інтереси Банку, вчиняти правочини від імені Банку; видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові до виконання всіма працівниками Банку.

Відповідно до п. 6.5.10.1.-6.5.10.3. Статуту, п.4.3.1,-4.3.3. Положення «Про Раду директорів АТ «Дельта Банк», Голова Ради Директорів керує роботою Ради Директорів та без довіреності (доручення) представляє Банк в усіх підприємствах, установах та організаціях як в Україні, так і за її межами, вчиняє правочини, укладає договори, угоди, видає довіреності, підписує будь-які документи та здійснює інші дії в межах своїх повноважень; відповідно до законодавства України на власний розсуд розпоряджається майном та коштами Банку на суму, що не перевищує 25 (Двадцять п'ять) відсотків регулятивного капіталу Банку. Розпорядження майном та коштами Банку на суму, що перевищує 25 (Двадцять п'ять) відсотків регулятивного капіталу Банку, здійснюється з урахуванням положень п.6.4.3.38 цього Статуту; для вирішення окремих питань, що входять до його компетенції видає довіреності на право представництва, інтересів Банку, підписання договорів, угод та зобов'язань від імені Банку.

Пунктом 6.5.12. Статуту, п.4.4. Положення «Про Раду директорів АТ «Дельта Банк», встановлено правило двох підписів: будь-які правочини (у тому числі, але не виключно: договори (контракти), угоди, довіреності, гарантії, тощо) та інші документи, конкретний перелік яких визначається та встановлюється Спостережною Радою Банку, від імені Банку повинні бути підписані спільно Головою Ради Директорів (або виконуючим обов'язки Голови Ради Директорів) та особою, призначеною Спостережною Радою Банку з поміж Членів Ради Директорів Банку або Заступників Голови Ради Директорів Банку. Правочини та документи, зазначені в цьому пункті Статуту, вважатимуться належним чином укладеними (вчиненими) та будуть мати юридичну силу для Банку виключно у випадку, коли вони укладені з дотриманням такого правила двох підписів.

Таким чином, відповідно до Статуту АТ «Дельта Банк» та Положенням про Раду Директорів АТ «Дельта Банк», - Голову Ради Директорів АТ «Дельта Банк» наділено правом видавати довіреності, проте зобов'язано діяти у відповідності до Статуту та Положення, однією із вимог яких є вимога діяти від імені Банку відповідно до рішень Ради Директорів, в тому числі представляти інтереси Банку, вчиняти правочини від імені Банку; видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові до виконання всіма працівниками Банку (п. 4.1., 4.2. Положення про Раду Директорів).

Тобто, для уповноваження осіб на представництво інтересів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та вчинення правочинів від імені Банку, Голова Ради Директорів АТ «Дельта Банк» зобов'язана була отримати рішення Ради Директорів АТ «Дельта Банк».

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що положеннями Статуту банку та положенням про Раду директорів банку, а також змістом довіреності передбачено, що особа, на ім'я якої видано довіреність від імені та за рішенням довірителя має право укладати договори відступлення права вимоги. Тобто, для укладання спірного договору передбачено необхідність прийняття відповідного рішення органом управління банку - радою директорів, до компетенції якої відноситься вирішення всіх питань діяльності банку, крім тих, що віднесені до виключної компетенції загальних зборів акціонерів. Голова ради директорів має право діяти від імені банку відповідно до рішень ради директорів, тобто вказаними положеннями голові ради директорів надано право діяти виключно в межах рішень прийнятих радою директорів банку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року у справі №910/13407/16.

Проте, як встановлено Судом та не заперечується сторонами, Рада директорів банку відповідних рішень про укладення спірного договору не приймала.

За таких підстав, Суд зазначає, що Договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року від імені банку укладено та підписано особою, яка не мала повноважень на укладення зазначеного договору без відповідного рішення колегіального органу управління банку (ради директорів), тобто з порушенням вказаних положень статуту Позивача, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

При цьому, Суд зазначає, що сама лише довіреність без наявності рішення ради директорів не надає повіреному права укладення договорів відступлення права вимоги, в тому числі і спірного договору.

Що стосується заперечень Відповідача про наступне схвалення правочину банком, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Так, у пунктах 3.3, 3.4 Постанови Пленуму № 11 зазначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Натомість, Суд зазначає про відсутність наступного схвалення банком спірного договору, а наведені Відповідачем доводи з посиланням на акт приймання-передачі від 06.02.2015 року не свідчить про наступне схвалення банком спірного договору, оскільки, зокрема, акт приймання-передачі прав вимоги від 06.02.2015 був підписаний тією ж особою, що й спірний договір, на підставі тієї ж довіреності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин, на підставі вищевикладеного, Суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин вчинений з порушенням норм чинного законодавства України, а тому такий Договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» підлягає визнанню недійсним, а тому в цій частині позовні вимоги Позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач також просив зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" оригінали документів, отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» згідно з актом прийому-передачі прав вимог до Договору відступлення прав вимог від 06.02.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року продавець продав (відступив) покупцю, а покупець прийняв права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 (№ 1, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами УСБ від 08.12.2011), укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, по якому з 19.12.2011 року перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»; разом з правом вимоги виконання зобов'язань за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та було передано оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором, що підтверджується Актом приймання - передачі прав вимоги від 06.02.2015 року.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 1/1, відповідно до якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 (№ 1, згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитам УСБ від 08.12.2011), укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4, по якому з 06.02.2015 перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», а саме право вимоги щодо:

- повернення заборгованості за кредитом в розмірі 361 917 доларів США 48 центів, що згідно з курсом НБУ станом на 06 лютого 2015 року (100 доларів США - 1799,9763 грн.), складає 6 514 428 грн. 87 коп.

- повернення заборгованості за процентами в розмірі 43 881 доларів США 50 центів, що згідно з курсом НБУ станом на 06.02.2015 складає 789 856 грн. 60 коп.

- повернення заборгованості за процентами у розмірі 10 983 доларів США 96 центів, нарахованими з 06.02.2015 по 30.04.2015, що згідно з курсом НБУ станом на 30.04.2015 (100 доларів США 2104,68) складає 228 773 грн. 16 коп.

Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору право вимоги за договором, що відступається, вважається переданим з моменту підписання акту приймання-передачі, що підтверджують дійсність права вимоги за договором, між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно з п. 4.1. договору, ціна відступлення права вимоги первісним кредитором новому кредитору за договором, становить 5 000 грн. 00 коп. без ПДВ, яка сплачується шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок первісного кредитора протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати підписання цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором (п. 9.1. договору).

30.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) складено та підписано акт приймання-передачі, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв Права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2008 (№ 1, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами УСБ від 08.12.2011), укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4, по якому з 06.02.2015 перейшли права вимоги, з усіма додатковими правочинами, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс».

Разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором новому кредитору було передано оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» на підставі договору про відступлення права вимоги № 1/1 від 30.04.2015 року відчужено третій особі - ОСОБА_1 права вимоги за кредитним договором та відповідно передано оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, а також всі інші документи, а тому станом на момент винесення рішення у даній у справі у Відповідача відсутні відповідні документи, зобов'язати повернути які просить Позивач в порядку статті 216 Цивільного кодексу України.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали документів, отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» згідно з Актом прийому - передачі прав вимог до Договору відступлення права вимоги від 06.02.2015 року не підлягають задоволенню.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Згідно з п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги вставлені фактичні обставини справи, а також те, що Договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ ФІНАНС" з порушенням вимог чинного законодавства України, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити частково.

2. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 06.02.2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, будинок 36-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (04080, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВІКЕНТІЯ ХВОЙКИ, будинок 15/15, ідентифікаційний код юридичної особи 36698193).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ ФІНАНС» (04080, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВІКЕНТІЯ ХВОЙКИ, будинок 15/15, ідентифікаційний код юридичної особи 36698193) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м.Київ, ВУЛ. ЩОРСА, будинок 36-Б, Ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

4. В іншій частині позову - відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12 червня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин