ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2017 р. Справа № 922/4117/15
Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.
при секретарі Новіковій Ю.В.
за участю представників:
прокурор: Волик О.Г. посвідчення № 035279 від 26 серпня 2015 року.
першого позивача: Пономаренко В.І. за довіреністю № 220/469/д від 26 грудня 2016 року.
другого позивача: Сумцова Н.В. за довіреністю № 10010 від 23 грудня 2016 року.
першого відповідача: Настусенко Д.В. за довіреністю № 08-11/180/2-17 від 12 січня 2017 року.
другого відповідача: Скриннік І.А. за довіреністю НВА 008878 від 11 листопада 2016 року.
розглянувши апеляційну скаргу військового прокурора Харківського гарнізону (вх.№ 1304 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від "27" лютого 2017 р. у справі № 922/4117/15
за позовом заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі:
1) Міністерства оборони України, м. Київ,
2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, м. Харків,
до 1) Харківської міської ради, м. Харків,
2) Фізичної особи-підприємця Деми Валерія Івановича, м. Харків,
про визнання недійсним рішення Харківської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та вилучення земельної ділянки,
ВСТАНОВИЛА:

Заступник військового прокурора Харківського гарнізону звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова з позовом до Харківської міської ради і приватного підприємця Деми Валерія Івановича про визнання недійсним пункту 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради № 1473/14 від 26.02.2014, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 5,0394 га., розташованої за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б, кадастровий номер :13:001:0193, укладеного відповідачами 29.09.2014; та вилучення у приватного підприємця Деми Валерія Івановича на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова вказаної земельної ділянки.
Рішенням господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. по справі № 922/4117/15 позовні вимоги прокурора задоволено повністю.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 р. рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 28.01.2016 р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 р. та рішення господарського суду Харківської області від 28.09.2015 р. у справі № 922/4117/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд господарському суду Харківської області.
Рішенням господарського суду Харківської області від 26.04.2016 у позові відмовлено повністю.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 у справі № 922/4117/15 рішення господарського суду залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016 р. касаційну скаргу Військового прокурора Харківського гарнізону задоволено частково.
Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 у справі № 922/4117/15 господарського суду Харківської області та рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2016 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.02.2017 (суддя Новікова Н.А.) відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним пункту 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради № 1473/14 від 26.02.2014, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б, кадастровий номер :13:001:0193, укладеного між відповідачами 29.09.2014 та вилучення у приватного підприємця Деми Валерія Івановича на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова вказаної земельної ділянки.
Військовий прокурор Харківського гарнізону з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Так, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що однією із підстав позову є саме рішення Харківської міської ради народних депутатів трудящих №19/244-свід 25.06.1951, яким було виділено спірну земельну ділянку Харківській КЕЧ району орієнтовною площею 45 га на західних схилах "Залютіного яру" м. Харкова. Вказане рішення не скасовано. Крім того, зауважив, що вказана земельна ділянка використовувалася Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова за радянських часів за цільовим призначенням для потреб оборони в якості єдиного стрільбища на території м. Харкова та в подальшому була забудована з метою розміщення стрілецько-стендового комплексу, який тривалий час перебував у користуванні гарнізонної ради Всеармійського військово-мисливського товариства Київського військового округу.
Також апелянт наголосив, що підставою позову є і рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2013 по справі №5023/4224/12, що залишене силі постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014, яким позов військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Харків до ТОВ "Хантер" (ліквідоване у 2013 році), Харківської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України про визнання недійсним договору, задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу стрілецько-стендового комплексу Ради спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України, укладений 28.12.2000. Зауважив, що як Міністерство оборони України, так і КЕВ м. Харків за період з 29.11.2000 по 29.12.2000 були позбавлені фактично можливості належного оформлення земельної ділянки стрілецько-стендового комплексу, виготовлення технічної та правовстановлюючої документації на останню, у зв`язку із чим і виявилось можливим його подальше протиправне відчуження ТОВ "Хантер" разом із земельною ділянкою ТОВ "Сафарі Україна" та надалі привласненням фактичним засновником зазначених товариств Демою В.І.
Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.05.2017 р.
Другим відповідачем 16.05.2017 р. за вх. № 5054 надані заперечення, в яких проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.
Представником КЕВ м. Харків 22.05.2017 р. за вх. № 5236 надано відзив на апеляцій скаргу, в якому він підтримує вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просить її задовольнити та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, наголошуючи на ідентичності спірної земельної ділянки стрілецько-стендового комплексу Ради Спортивного Товариства Військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України (стенд Харківських мисливців "Залютін Яр"), якій було надано статусу військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - 258, із земельною ділянкою наданою в оренду відповідачу 2 та поглинання останньої - ділянкою пл. 4,3 га, правовий статус якої встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2013 року по справі № 5023/4224/12. Ці обставини, на думку позивача 2, яка співпадає з позицією прокурора та позивача 1, підтверджуються, крім вищезазначеного рішення суду, рішенням виконкому Харківської міської Ради депутатів трудящих № 19/244-с від 25.06.1951 року, в якому вказується на закріплення за КЕЧ Харківського району земельної ділянки площею орієнтовно 45 га на західних схилах Залютиного яру для використання під стрільбище; актом прийому-передачі земельної ділянки, будівель, споруд та майна стенду Харківських мисливців "Залютин Яр" від 29.11.2000, згідно якого Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України здало, а Харківська КЕЧ, як структурний підрозділ Міністерства оборони України, прийняло на облік земельну ділянку площею 25,46 га, будівлі та споруди, розташовані на даній ділянці.
В судовому засіданні 22.05.2017 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 07.06.2017 р.
Представником Міністерством оборони України 22.05.2017 р. надані пояснення по суті апеляційної скарги, в яких він підтримує вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просить її задовольнити та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка має статус військового майна та повинна перебувати у державній власності, а тому Харківська міська рада будь-яким чином позбавлена права вирішення питання щодо зміни цільового призначення земель державної власності та їх подальшої передачі в оренду третім особам, а тому вищезазначене рішення Харківської міської ради №1473/14 від 26.02.2014 року та договір оренди землі від 29.09.2014 року є такими, що не відповідають вимогам Закону.
Представником другого відповідача надані 29.05.2017 р. за вх. № 5612 додаткові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно визнав необґрунтованими посилання прокурора на обставини, які встановлені в рішенні господарського суду Харківської області від 02.12.2013 р. по справі № 5023/4224/12 (5023/434/11 (11/29-10), оскільки згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Так, він зазначає, що як свідчать надані прокурором копії судових рішень, сторонами у господарській справі № 5023/4224/12 є: військовий прокурор Харківського гарнізону, Міністерство оборони України, квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова, ТОВ «Хантер», Харківська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок ЗСУ. В тій справі, що розглядалася господарським судом, не брали участь особи - Харківська міська рада, як власник земельної ділянки, та Дема Валерій Іванович (користувач земельної ділянки). Крім того, в тексті судового рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2013 року по справі № 5023/4224/12 не вказується, що судом першої інстанції з`ясовувалися та встановлювалися обставини щодо земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 , як то віднесення її у встановленому законом порядку до земель оборони, наявність право встановлювальних документів на цю земельну ділянку, які посвідчують право на неї за Міністерством оборони України чи Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова. Отже, предметом доказування у справі № 5023/4224/12 не було встановлення обставин щодо земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 . Прокурор та позивач у справі № 5023/4224/12 посилалися на інші підстави позову.
Також зазначив, що на підставі рішення Харківської міської ради від 26.02.2014 №1473/14 Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд був укладений договір оренди землі від 29.09.2014 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель, які знаходяться на цій земельній ділянці і є власністю ФОП Деми В.І. Крім того, саме рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2012 року по справі 2014/9266/2012 визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудовані нежитлові будівлі літ. АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ-1, літ. АД-1, літ. АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ. АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ. Ч-1, літ. Ш-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року задоволено заяву заступника прокурора Харківської області про відмову від апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07.12.2012 і закрито апеляційне провадження. Зауважив, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0193, площею 5,0394 га по вул. Таборова (Лагерна), 2 б, є Харківська міська рада, цільове призначення (категорія) земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови. На цій земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна (22 нежитлові будівлі), що є власністю ОСОБА_1 . Наголосив, що у матеріалах справи не міститься жодних належних та допустимих доказів документів (технічної документації, проектів землеустрою, актів на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільове призначення земельної ділянки, як землі оборони) які б відповідно до чинного законодавства України посвідчували б право Держави або Міністерства оборони України чи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на користування земельною ділянкою як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га.
Заявником апеляційної скарги 07.06.2017 р. за вх. № 5937 надані письмові пояснення в обгрунтування своєї позиції у справі.
Харківською міською радою надано відзив на апеляційну скаргу, в яких вона проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка. Так, представник Харківської міської ради зазначив, що спірна земельна ділянка, яка розташована у АДРЕСА_1 , і яка була передана Демі В.І. в оренду, є комунальною власністю і належить до земель житлової та громадської забудови. Зауважив, що доказами, які підтверджують, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови є також додана до позовної заяви копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в якому також зазначено, що власником цієї земельної ділянки є Харківська міська рада. Крім того, вказав, що у матеріалах справи міститься копія рішення Харківської міської ради від 03.10.2007 №196/07 Про надання згоди на розробку проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, що є підставою для формування земельної ділянки та її державної реєстрації, що не скасоване та не оскаржувалося, а також копія рішення Харківської міської ради від 17.04.2013 №1102/13 Про надання дозволу юридичним та фізичним особам на розробку технічної документації щодо становлення (відновлення) меж земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, на підставі якого припинено ТОВ "Хантер" право користування земельною ділянкою площею 5,0394 га за його добровільною відмовою, а ФОП Демі В.І. надано дозвіл на розроблення технічної документації щодо спірної земельної ділянки. Наголосив, що рішення Харківської міської ради від 26.02.2014 №1473/14 Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, яким ФОП Демі В.І. надано в оренду спірну земельну ділянку площею 5,0394 га по АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови, було прийнято на підставі вищевказаного рішення про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, і на підставі якого спірна земельна ділянка сформована, та права на яку зареєстровані згідно із вимогами закону. Цільовим призначенням спірної земельної ділянки є землі житлової та громадської забудови. Документів, які б підтвердили надання статусу чи віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель оборони у встановленому законодавством порядку (прийняття рішення органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування), ні прокурором, ні позивачами не надано.
В судовому засіданні 07.06.2017 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 12.06.2017 р.
Представником Міністерством оборони України 07.06.2017 р. надані пояснення по суті апеляційної скарги.
09.06.2017 р. 2-го відповідача надані письмові пояснення в обгрунтування своїх заперечень.
12.06.2017 р. військовим прокурором надані письмові пояснення в обгрунтування своєї позиції у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване - скасуванню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували надання статусу чи віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель оборони у встановленому законодавством порядку (прийняття рішення органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування) станом на квітень 2012 року, з чим не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Так, згідно статті 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" - майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.
Декретом Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року N 8-92 "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності, крім майнових комплексів підприємств, установ, організацій, управління якими здійснюють відповідні служби Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України згідно з законодавчими актами України.
Постановою Верховної ради України від 04.02.1994 року № 3943-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 року № 18 "Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP", до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого та території України, на Міністерство оборони України покладено повноваження органів управління цим майном, зокрема: мисливськими і риболовецькими господарствами, будинками мисливця-рибалки, туристичними базами, стрілецько-стендовими комплексами та ін.
З метою реалізації наведених постанов, відповідними структурними підрозділами Міністерства оборони України (з одного боку) та Товариства військових мисливців та рибалок ЗС України (з іншого боку) було організовано процедуру прийому-передачі майна мисливських та риболовецьких угідь по Україні, в тому числі стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ) у м. Харкові, про що складено відповідний акт прийому-передачі земельної ділянки, будівель, споруд та майна стенду Харківських мисливців "Залютін Яр" від 29 листопада 2000 року, згідно якого Товариство здало, а Харківська КЕЧ, як структурний підрозділ Міністерства оборони України, прийняла на облік земельну ділянку площею 25,46 гектар, будівлі та споруди, розташовані на даній ділянці, а саме 2 гуртожитки, 3 сховища, 2 сараї, майстерню, водонапірну вежу, літнє кафе, 4 стрілкових стенди, вбиральню, ТП, свердловину та погріб (згідно додатку № 1 до акту прийому-передачі), меблі та майно Товариства. Вказаний акт прийому-передачі від 29 листопада 2000 року підписано Головою Товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ та начальником Харківської КЕЧ району і завірено відповідними печатками. Крім того, даний акт ніким не оскаржувався, не опротестовувався та на даний час є дійсним.
Тобто, на виконання вимог діючого на той час законодавства, нерухоме майно стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ) згідно акту прийому-передачі від 29 листопада 2000 року, підписаного керівництвом спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ (правонаступник - Харківська гарнізонна організація Товариства військових мисливців та рибалок ЗСУ), було передано Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ району (на даний час квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова) та взято на облік останнім, а відтак набуло статусу військового майна, оскільки відповідно до ст. З Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною (установою, організацією) Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. В подальшому вказаному стрілецько-стендовому комплексу було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - № 258 (військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці).
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема: будинки та споруди.
Управління військовим майном, згідно ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", здійснюють відповідні органи державної виконавчої влади. Так, до компетенції Кабінету Міністрів України належить вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям. Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Рішення по відчуженню військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна, відповідно до вимог ст. 6 вищезазначеного закону, приймається виключно Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22.12.1997 року № 1420 "Про затвердження Положення про порядок реалізації майна Збройних Сил України та інших військових формувань" реалізацією надлишкового озброєння, військової та спеціальної техніки, іншого майна Збройних сил України здійснюють підприємства і організації, уповноважені Кабінетом Міністрів України.
Згідно "Порядку відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року № 1919, відчуження військового майна - вилучення військового майна із Збройних Сил у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (організації); реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі; уповноважені підприємства (організації) - суб`єкти підприємницької діяльності, яким в установленому порядку рішенням Кабінету Міністрів України надані повноваження на реалізацію військового майна на внутрішньому та/або зовнішньому ринку.
Повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок, та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку. Для організації і проведення конкурсів (тендерів) утворюється комісія, до складу якої входять фахівці Міноборони, Мінекономіки. Умови і порядок проведення конкурсів (тендерів) затверджуються Міноборони за погодженням з Мінекономіки та Фондом державного майна і реєструються Мін`юстом.
Рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна за формою згідно з додатком 1.
Міноборони веде облік договорів, укладених з уповноваженими підприємствами (організаціями), а також облік коштів від реалізації військового майна і щокварталу подає Мінфіну та Мінекономіки звіт про обсяги відчуженого військового майна у кількісному та вартісному виразі.
Як встановлено колегією суддів, з моменту набуття вищезазначеним нерухомим майном стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ), яке розташоване на території військового містечка № 258, статусу військового майна, Міністерством оборони України подання щодо його відчуження не вносилось, Кабінетом Міністрів України рішення по відчуженню або вилученню цього майна, з метою передачі до сфери управління інших органів чи у комунальну власність, не приймалися. Таким чином, зазначене майно продовжує перебувати у державній власності.
Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.14 Харківською міською радою було прийнято рішення №1473/14 "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд". Відповідно до пункту 15.2 додатку до вказаного рішення приватному підприємцю Демі Валерію Івановичу надано в оренду строком до 01.02.2039 року земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :13:001:0193) за рахунок земель житлової та громадської забудови (код класифікації видів цільового призначення - 03.15), площею 5,0394 га, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу у м. Харкові, на вул. Таборовій (Лагерній), 2б (т. І а. с. 15-16, 17).
На виконання зазначеного рішення між Харківською міською радою (орендодавцем) та Приватним підприємцем Демою В.І. (орендарем) був укладений договір оренди землі від 29.09.14 (т. ІІ а. с. 34-38).
В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилається на те, що спірний пункт 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради №1473/14 від 26.02.14 прийнято Харківською міською радою з порушенням закону та перевищенням повноважень щодо розпорядження землями оборони, та підлягає скасуванню, а спірний договір оренди земельної ділянки від 29.09.14 р., укладений між відповідачами, суперечити вимогам Закону, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. Такі дії відповідачів, на думку прокурора, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель оборони і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Як на докази належності спірної земельної ділянки (кадастровий номер :13:001:0193, площа 5,0394 га) до державного майна зі статусом оборонного, прокурор та позивачі посилаються на:
- рішення виконкому Харківської міської Ради депутатів трудящих № 19/244-с від 25.06.1951 року, в якому вказується на закріплення за КЕЧ Харківського району земельної ділянки площею орієнтовно 45 га на західних схилах Залютіного яру для використання під стрільбище згідно доданого до цього плану (том 1 аркуш справи 24).
- акт прийому-передачі будівель та споруд, майна товариства мисливських та рибальских господарств стенду Харківських мисливців "Залютин Яр" від 29.11.2000, згідно якого Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України здало, а Харківська КЕЧ прийняло на облік земельну ділянку площею 25,46 га, будівлі та споруди, розташовані на даній ділянці (том 1 аркуш справи 125-127). При цьому, як зазначає прокурор, у подальшому вказаному стрілецько-стендовому комплексу було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - 258;
- рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2013 по справі № 5023/4224/12 (том 1 аркуші справи 42-52), яке залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014 (том 1 аркуші справи 53-56). Даним рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу майна цілісного майнового комплексу "Стрілецько-Стендовий комплекс Залютін Яр" № 01-10-2000 від 27.12.2000 року, який укладено між Спортивним товариством військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних сил України та ТОВ "Хантер".
В свою чергу, відповідачі, як на докази належності спірної земельної ділянки (кадастровий номер :13:001:0193, площа 5,0394 га) до земель комунальної власності, землі житлової та громадської забудови, посилаються на:
- витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (номер НВ- 014 від 13.02.2014 р.) з кадастровим номером :13:001:0193 (том 5 аркуші справи 160-163), в якому зазначено, що державна реєстрація земельної ділянки площею 5,0394 здійснена 05.04.2012, форма власності - комунальна, власник - Харківська міська рада, категорія землі - землі житлової та громадської забудови.
- рішення Харківської міської ради від 17.04.2013 р. № 1102/13 "Про надання дозволу юридичним та фізичним особам на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд", яким ФОП Демі В.І. надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 5,0394 га для обслуговування нежитлових будівель по вул. Таборовій (вул. Лагерна) 2-6 (Ленінський район) (том 5 аркуші справи 166-167).
- інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер 55964589 від 25.03.2016 p.), в якій зазначається, що земельна ділянка з кадастровим номером :13:001:0193 має реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови, форма власності - комунальна, власник - Харківська міська рада Харківської області, дата та час державної реєстрації права власності - 18.07.2013 року, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 4561394 від 30.07.2013 р.)
- рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2012 року по справі 2024/9266/2012 (том 5 аркуші справи 201-203), яким було задоволено позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності за Демою В.І. на самочинно збудовані нежитлові будівлі літ. АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ-1, літ. АД-1, літ АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ. АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ. Ч-1, літ. Ш-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1;
- ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року (том 5 аркуші справи 204-205), якою задоволено заяву заступника прокурора Харківської області про відмову від апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07.12.2012 року і закрито апеляційне провадження.
- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права номер 31375706 від 22.12.2014 p. (том 5 аркуші справи 177-178), яким підтверджується про реєстрацію речового права (договір оренди), орендодавець (власник) - Харківська міська рада, орендар - Дема Валерій Іванович, на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі літ. АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ-1, літ. АД-1, літ АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ. АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С- 1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ. 4-1, літ. Ш-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1 (стор. 2 Витягу).
- витяги про державну реєстрацію прав, виданих КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 28 грудня 2012 року (том 5 аркуші справи 179-200) на об`єкти нерухомого майна (літ. АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ-1, літ. АД-1, літ АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ. АК- 1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц- 1, літ. 4-1, літ. Ш-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1), власником яких є Дема Валерій Іванович та які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 77 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Згідно вимог ст. ст. 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» -земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з вимогами ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть перебувати у комунальній власності, належать, окрім іншого, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого призначення.
Частиною 5 ст. 166 Земельного кодексу України встановлено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом України, тощо.
Так, при набутті самостійності Українською державою в 1991 році, майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, визначено державною власністю України, відповідно до ст. 1 Закону України від 10.09.1991 «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України». Зазначене підтверджується також і постановою Верховної ради України від 4.02.1994 року №3943 та постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 року №18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», відповідно до яких за Міністерством оборони України закріплено тимчасове право управління підприємствами, організаціями та об`єктами колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, зокрема: мисливськими і риболовецькими господарствами, будинками мисливця-рибалки, туристичними базами, стрілецько-стендовими комплексами та ін.
Як зазначає позивач, з метою реалізації наведених постанов, відповідними структурними підрозділами Міністерства оборони України, на які покладено обов`язки обліку, закріплення і розподілу об`єктів нерухомості за військовими частинами, установами, організаціями Збройних Сил України, в 2000 році було розпочато процедуру прийому-передачі нерухомого майна до сфери управління Міністерства оборони України та видано низку керівних документів.
Так, начальником розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил України - начальником головного Управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України видано розпорядження №12р від 25.10.2000 року щодо проведення інвентаризації та прийому майна Товариства військових мисливців та рибалок. Начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України видано наказ №137 від 31.10.2000 року «Про проведення інвентаризації та прийому майна Товариств військових мисливців та рибалок». На підставі наведених розпоряджень, у Міністерстві оборони України було проведено інвентаризацію майна Товариства військових мисливців та рибалок, зокрема розташованого на території Північного оперативного командування (до території якого в період до 2003 року входила Харківська область).
На виконання вищезгаданої постанови Кабінету Міністрів України №18 від 13.01.1995 року керівництвом Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України наказами голови Центральної Ради товариства військових мисливців та рибалок України №80 та №81 від 27.10.2000 року головам регіональних та міських Рад, керівникам підприємств товариства військових мисливців та рибалок ЗСУ доручено провести інвентаризацію та передати майно і основні фонди до сфери управління Міністерства оборони України. Це підтверджується також наказом голови спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ (до складу якого входила Харківська гарнізонна організація Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України) N92-0Д від 08.11.2000 року, що має аналогічний зміст.
На виконання вказаних розпорядчих документів комісія у складі головного інженера Харківської КЕЧ району, районного інженера Харківської КЕЧ, інженера по землекористуванню, бухгалтера КЕЧ з однієї сторони та головного бухгалтера товариства військових мисливців та рибалок, головного охотовода Товариства, помічника ОТЗ Товариства з іншої на підставі наказу Начальника Харківської КЕЧ району від 15.11.2000 року склали відповідний акт прийому-передачі земельної ділянки, будівель, споруд та майна Стенду Харківських мисливців «Залютін Яр» від 29.11.2000 року, згідно якого Товариство здало, а Харківська КЕЧ прийняла на облік земельну ділянку площею 25,46 гектар (у тому числі спірна ділянка пл. 5,03 га), будівлі та споруди, розташовані на даній ділянці. Даний акт прийому-передачі від 29.11.2000 року було підписано головою Товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ та начальником Харківської КЕЧ району і завірено відповідними печатками.
Тобто, на виконання вимог вищенаведених керівних документів, нерухоме майно стрілецько-стендового комплексу «Залютін Яр» згідно акту прийому-передачі від 29.11.2000 року підписаного керівництвом спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України (правонаступник - Харківська гарнізонна організація Товариства військових мисливців та рибалок ЗСУ) було передано Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ району (нині квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків) та взято на облік в даному органі, а відтак набуло статусу військового майна, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною (установою, організацією) Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Зазначені рішення та нормативні акти по теперішній час дійсні.
Вказаному стрілецько-стендовому комплексу було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - 258. (військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці).
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються спеціальними порядками, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Зазначене повністю підтверджено висновками суду трьох інстанцій по господарській справі №5023/4224/12, а приналежність спірної ділянки до земель державної власності досліджено в ході проведення процесу по вказаній справі.
Так, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт належності саме спірної земельної ділянки до земель оборони або до земель державної форми власності зазначеним рішенням суду не встановлено, оскільки, згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Тобто, зі змісту статті 35 ГПК України слідує, що преюдиціальне значення мають саме факти встановлені рішенням господарського суду зі справи, а не норми права на які суди в них посилались.
Так, рішенням у справі № 5023/4224/12 встановлено факт приналежності спірної земельної ділянки до державної власності, статус останньої в якості земель оборони та право управління нею лише Міністерством оборони України, а відтак, оскільки Міністерство оборони є строною даного спору, зазначене не підлягає доказуванню.
Рішенням господарського суду Харківської області від 21.07.2014 року у справі № 5023/4224/12 встановлено, що цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ" (стрілецько-стендовий комплекс "Залютін Яр"), що знаходиться за адресою: Україна, м. Харків, вул. Лагерна, 2Б було передано Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ району та взято на облік останнім, а відтак набуло статусу військового майна.
Статтею 4 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв на момент прийняття спірної земельної ділянки стрілецько-стендового комплексу до земель державної власності категорії оборони, встановлено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають:
Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України;
Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності;
Обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.
Не можуть передаватись у колективну та приватну власність зокрема землі гірничодобувної промисловості, єдиної енергетичної та космічної систем, транспорту, зв`язку та оборони.
Статтею 17 Земельного кодексу України 1990 року встановлено, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Норми статті 27 вказаного Земельного кодексу встановлюють вичерпні підстави припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною.
Статтею 29 Земельного кодексу України 1990 року закріплено порядок припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою. Так, зокрема, припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.
У разі виявлення випадків використання землі не за цільовим призначенням, нераціонального використання або способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів і забруднення, систематичного невнесення платежів за землю органи державного контролю за використанням і охороною земель або фінансові органи письмово попереджають власників землі і землекористувачів про необхідність усунення цих порушень у місячний строк.
Місцеві Ради народних депутатів на підставі одержаних матеріалів через уповноважені ними органи звертаються з позовом до суду, арбітражного суду про припинення права власності на земельну ділянку.
Статтею 70 Земельного кодексу України 1990 року визначено, що землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.
Відповідно до вимог ст. 31 зазначеного Земельного кодексу, вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.
Вилучення земель на території району за межами населених пунктів для надання їх у тимчасове користування для сільськогосподарського використання в порядку, передбаченому статтями 77 і 79 цього Кодексу, а також для передачі у власність або надання у користування для ведення селянського (фермерського) господарства провадиться за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів.
Пунктом 5 Постанови Верховної ради Української РСР від 18.12.1990 року №563-ХІІ «Про земельну реформу» встановлено, що передача земель у приватну та колективну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею здійснюється в порядку, встановленому Земельним кодексом України 1990 року, введеного в дію Постановою Верховної ради №561-12.
Згідно із вимогами ст. 34 Земельного кодексу України від 1990 року, підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов`язані до початку проектування попередньо погодити із власниками землі і землекористувачами та місцевими Радами народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те органами державного управління по охороні і використанню земель місце розташування об`єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх інших об`єктів, умови проживання населення і охорону навколишнього середовища.
Статтею 43 Земельного кодексу України 1990 року гарантовано, що право власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства.
Відповідно до ст. 44 Земельного кодексу України 1990 року, що діяв на той час, порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» 1999 року, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною (установою, організацією) Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Управління військовим майном, згідно ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», здійснюють відповідні органи державної виконавчої влади. Так, до компетенції Кабінету Міністрів України належить вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям. Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Рішення по відчуженню військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна, відповідно до вимог ст. 6 вищезазначеного закону, приймається виключно Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Таким чином, починаючи з моменту прийняття Міністерством оборони України в особі Харківської КЕЧ району спірного майнового комплексу та по теперішній час, наведене нерухоме майно повинно перебувати у державній власності.
Згідно пункту 2 «Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1282 від 29.08.2002 року, військове майно - державне майно, закріплене на праві оперативного управління за військовими частинами, до якого належать будинки, споруди (цілісні майнові комплекси, об`єкти соціальної інфраструктури, нежитлові приміщення, об`єкти незавершеного будівництва та інше нерухоме майно), передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до пункту 4 «Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1282 від 29.08.2002 року, передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо цілісних майнових комплексів та за рішенням Міноборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного майна.
Згідно пункту 45 «Тимчасового положення про порядок отримання в користування земель для потреб Збройних Сил України та основні правила користування ними», затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997 року, передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України.
Пунктом 2.2.3 ч. 2.2 розділу 2 листа Вищого господарського суду України від 01.01.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов`язаних із земельними правовідносинами» зазначено, що, розглядаючи справи про визнання недійсним договору оренди, суди повинні давати правову оцінку питанню чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такий договір.
Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року №6-169цс12 викладена правова позиція щодо можливості землекористування лише на підставі акту органу місцевого самоврядування, прийнятого у суворій відповідності з нормами чинного законодавства.
Вищий господарський суд України (п. 4.2 вищезгаданого листа від 01.01.2010 року) також підтримує правову позицію, згідно з якою необхідною умовою передачі земель оборони є згода на це Міністра оборони України або, за його дорученням, начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. При цьому, за відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, така ділянка не може використовуватись у господарських цілях, у тому числі для житлової забудови, а укладені договори з визначеними умовами підлягають визнанню недійсними.
З наведеного випливає, що задля передачі земель оборони у комунальну власність та здійснення подальшої передачі таких ділянок юридичним чи фізичним особам у користування необхідно здійснити зміну цільового призначення таких земель.
Згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить розпорядження лише землями територіальних громад.
Аналогічна позиція висловлена у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».
Зокрема, Вищий господарський суд України пунктами 4.2, 4.3 зазначеної постанови пленуму звернув увагу, що у разі відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, у порядку, визначеному статтею 20 ЗК України, така ділянка не може використовуватися у господарських цілях, в тому числі для житлової забудови, у зв`язку з чим укладені договори, об`єктами яких є землі оборони, підлягають визнанню недійсними. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, а також визнання недійсними угод щодо відповідних земельних ділянок.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини та на підставі цих норм вирішувати справи.
Відповідно до п. 2 Постанови, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Так, зокрема, згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно п. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.
З наведеного слідує, що Відповідач 1 - Харківська міська рада розпорядилась спірною земельною ділянкою всупереч наданими їй законодавством повноваженнями не маючи на те необхідного обсягу цивільної дієздатності.
Згідно ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній або комунальній власності без встановлення строку.
Згідно п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.
Зазначене є одним з принципів гарантованості прав на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
Враховуючи, що Міністерство оборони України, квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, дозвіл на вилучення, передачу вказаної ділянки стрілецько-стендового комплексу не надавали, зазначене питання з органами та підрозділами Міністерства оборони, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері оборони, не погоджувалось, Харківською міською радою вищенаведених дій, направлених на припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка №258 вчинено не було, існуючий як на той час так і на теперішній час порядок та механізм припинення права володіння та користування земельною ділянкою дотримано не було, а отже Харківська міська рада при прийнятті окремих пунктів спірного рішення №1473/14 від 26.02.2014 року в частині надання в оренду спірної земельної ділянки ФОП «Демі В.І.» перевищила надані їй владні повноваження фактично позбавивши Державу належного їй майна, тим самим завдавши Державі економічних та матеріальних збитків.
Будь-яка технічна та правовстановлююча документація на спірну земельну ділянку, на підставі якої виникло право власності (користування) у гарнізонної ради Всеармійського військово-мисливського товариства Київського військового округу, Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків відсутня, однак, вказане з урахуванням вищенаведених положень законодавства не може слугувати безумовною передумовою для недоведеності відношення спірної ділянки до земель державної власності та, як наслідок, відмові в задоволенні позовних вимог.
Втім, поряд з викладеним, слід наголосити, що проект відведення земельної ділянки (технічна документація із землеустрою) відповідно до вимог Закону України «Про землеустрій» також не може розцінюватись в якості належного проведення процедури вилучення/передачі земельної ділянки, адже зазначеним проектом в жодному випадку не змінюється правовий статус земельної ділянки, не змінюється форма власності та її цільове призначення. Сам проект є лише комплексом підготовчих документів та матеріалів задля здійснення підготовки передачі ділянки у користування чи власність і свідчить лише про можливе майбутнє оформлення особою земельної ділянки із видачею відповідного правовстановлюючого документу (державного акту на землю, договору оренди землі, свідоцтва на право постійного користування тощо), але у будь-якому випадку не встановлює точний час переходу права власності чи права користування на земельну ділянку.
За таких обставин, рішення Харківської міської ради №19/244-с від 25.06.1951 року не є належним доказом відношення спірної ділянки до земель державної власності, тим більше, що зазначене рішення ніким не скасоване та не визнано недійсним у судовому порядку.
Вказана земельна ділянка використовувалась другим позивачем за цільовим призначенням для потреб оборони в якості єдиного стрільбища на території м. Харкова та в подальшому була забудована з метою розміщення стрілецько-стендового комплексу, який тривалий час перебував у користуванні гарнізонної ради Всеармійського військово-мисливського товариства Київського військового округу, а сторонами по справі вказаний факт не спростовано.
Таким чином, починаючи з моменту прийняття Міністерством оборони України в особі Харківської КЕЧ району спірного майнового комплексу та по теперішній час, наведене нерухоме майно повинно перебувати у державній власності.
Як вбачається з матеріалів справи, згода на припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою стрілецько-стендового комплексу, її складової частини, або передачу її в оренду будь-яким суб`єктам господарювання ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України за весь час не приймалась.
Водночас, фактично через місяць після передачі стрілецько-стендового комплексу з відання зазначеного Спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗС України 28.12.2000 року до КЕВ м. Харків Товариством вказаний майновий комплекс разом із земельною ділянкою реалізовано сторонній комерційній структурі - ТОВ «Хантер» на підставі договору купівлі-продажу стрілецько-стендового комплексу Ради Спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ, в зв`язку з чим договір оскаржено в судовому порядку та, як наслідок, рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2013 року по справі №5023/4224/12, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014 року, позов військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Харків до ТОВ «Хантер» (ліквідоване у 2013 році), Харківської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок ЗС України про визнання недійсним даного договору, на підставі якого керівництвом Спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ безпідставно було реалізовано вищевказаний комплекс, визнано недійсним.
Вищевказані обставини знайшли свого підтвердження також у ході розслідування кримінальної справи №12409009 від 25.02.2012 року стосовно перевищення головою колишнього Спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України Тищенком А.В. своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки з приводу протиправного відчуження нерухомого майна стрілецько-стендового комплексу м. Харкові по вул. Лагерній, 2Б разом із земельною ділянкою, за ознаками злочину, передбаченого ч. З ст. 365 КК України. Вказану кримінальну справу 05.04.2013 року розглянуто Ленінським районним судом м. Харкова, підтверджено характер злочинних дій ОСОБА_2 , однак у зв`язку з закінченням строків давності звільнено від притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, п. 5 ч. 1 ст. 7-1, 11-1, ст. 248 КПК України (1960 року).
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення послався на прецедентну практику ЄСПЛ.
На думку колегії суддів, ця практика не може бути застосована до даного спору, оскільки судом не прийнята до уваги доктрина «ultra vires», у відповідності до якої особа приватного права, не може зазнавати негативних наслідків в разі, коли посадовець чи владний орган, надаючи речові права на спірну земельну ділянку, діяли із перевищенням своїх повноважень.
Так, у п. 54 рішення ЄСПЛ у справі «Україна-Тюмень проти України» Суд чітко зазначив наступне:
54. Суд вважає, що доктрина ultra vires передбачає важливу гарантію захисту від помилок органів державної влади, які діють за межами повноважень, наданих їм національним законодавством. Суд не піддає сумніву мету та корисність такої доктрини, яка безперечно відображає поняття верховенства права, що лежить в основі самої Конвенції ( 995_004 ) (див. рішення у справі "Стретч проти Об`єднаного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom),

N 44277/98, параграф 38, від 24 червня 2003 року). Таким чином, не зважаючи на аргументи заявника щодо протилежного, Суд дотримується думки, що відібрання у заявника майна шляхом застосування доктрини ultra vires відповідало інтересам суспільства. Проте, Суд повинен пересвідчитись, чи було дотримано в цій справі принцип пропорційності. (http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/974_595).
Тому посилання місцевого господарського суду та відповідачів на практику ЄСПЛ суперечить точному змісту рішень у справах «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007 р., «Федоренко проти України» від 30.06.2006р. та «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії» від 24.06.2003р., оскільки порушення права 2-го відповідача є спів мірним, пропорційним та обґрунтованим, адже набуття права власності на спірне майно відбулось на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте із виходом за межі повноважень (відбулося розпорядження землею, яка не належала до компетенції органу місцевого самоврядування).
Так, як свідчать матеріали справи, у даних конкретних правовідносинах розпорядження спірним нерухомим майном та земельною ділянкою стрілецько-стендового комплексу відбулося Харківською міською радою, яка жодних повноважень щодо земель оборони не має.
При оцінці співмірності та пропорційності колегія суддів приймає до уваги той факт, що спірна земельна ділянка передана в користування ФОП Демі В.І., який був одним з засновників комерційних структур - ТОВ «Хантер» та ТОВ «Сафарі Україна», які виступали відповідачами у попередніх спорах щодо цієї землі. Опираючись на встановлені факти та здоровий глузд, колегія суддів приходить до висновку, що як ХМР, так і ФОП Дема В.І. були цілком обізнані з приводу дійсного статусу земельної ділянки і саме на них слід покладати ризики незаконного, здійсненого із перевищенням повноважень, розпорядження земельною ділянкою.
Крім того, колегія суддів не погоджується з твердженнями 2-го відповідача про те, що прокурором та позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів - документів (технічної документації, проектів землеустрою, актів на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільове призначення земельної ділянки, як землі оборони), які б у відповідності з положеннями чинного земельного законодавства, посвідчували право Держави, або Міністерства оборони України чи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на користування земельною ділянкою, як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га., виходячи з наступного.
Предметом спору є земельна ділянка стрілецько-стендового комплексу, розташованого по вул. Лагерна (Таборова), 2Б, кадастровий номер :13:001:0193, що раніше іменувався як стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ (стенд Харківських мисливців «Залютін Яр»).
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про ідентичність спірної земельної ділянки стрілецько-стендового комплексу Ради Спортивного Товариства Військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України (стенд Харківських мисливців «Залютін Яр») з земельною ділянкою наданою в оренду 2-му відповідачу, поглинання останньої ділянкою пл. 4,3 га, правовий статус якої встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2013 року по справі №5023/4224/12, залишеним у силі постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014 року.
Зазначені обставини підтверджені документами та матеріалами справи, зокрема, актом прийому-передачі земельної ділянки, будівель, споруд та майна Стенду Харківських мисливців «Залютін Яр» від 29.11.2000 року, згідно якого Товариство здало, а Харківська КЕЧ прийняла на облік земельну ділянку площею 25,46 гектар (у тому числі спірна ділянка пл. 5,03 га), будівлі та споруди, розташовані на даній ділянці. Даний акт прийому-передачі від 29.11.2000 року було підписано Головою Спортивного товариства військових мисливців та рибалок Східного регіону ЗСУ та начальником Харківської КЕЧ району і завірено відповідними печатками.
У подальшому, вказаному стрілецько-стендовому комплексу разом з земельною ділянкою було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - 258. (військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці).
Дійсність змісту даного акту та факт передачі ділянки досліджено та додатково встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2013 року по справі №5023/4224/12, як встановлено й ідентичність даних ділянок та фактичне знаходження спірної ділянки, що наразі перебуває в користуванні Відповідача 2, в межах загальної ділянки, прийнятої в 2000 році на облік КЕВ м. Харків.
Більш того, вказане підтверджується фактом перебування на спірній ділянці будівель та споруд за літ. «С-1», «Т-1», «У-1», «Ф-1», «Х-1», «Ц-1», «Ч-1», «III-1», «Щ-1», «Ю-1», «Я-1», «АА-1», «АБ-1», «АВ-1», «АГ-1», «АД-1», «АЄ-1», «АЖ-1», «АЗ-1», «АК-1», «АМ-1», «АЛ-1», що належать на праві власності 2- му відповідачу та були самочинно збудовані останнім на місці демонтованих будівель літ. «А-1», «Б-1», «В-і», «Г-1», «Д-1», «Е-I», «Ж-1», «К-1», «Л-1», «М-1», «Н-1», « 0-1», «П-1», що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2012 року по справі 2014/9266/2012, які, в свою чергу, були предметом спору по вищенаведеній справі №5023/4224/12. До того ж, самим 2-м відповідачем зазначений факт не заперечується.
З викладеного вбачається, що ділянка площею 5,0394 га знаходиться в межах ділянки пл. 25,46 га військового містечка №258 (стрілецько-стендового комплексу).
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що висновки суду про необґрунтованість позовних вимог ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат колегія суддів керується положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України та звертає увагу на той факт, що судовий збір за подання апеляційної скарги був сплачений Генеральною прокуратурою України та в силу положень ст. 49 ГПК підлягає стягненню на користь даної установи.
Керуючись ст. ст. 99, 101,102, п.2 ст. 103, п. п. 2-4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу військового прокурора Харківського гарнізону на рішення господарського суду Харківської області від "27" лютого 2017 р. у справі № 922/4117/15 задовольнити.
Рішення господарського суду Харківської області від "27" лютого 2017 р. у справі № 922/4117/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Визнати недійсним пункт 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради №1473/14 від 26.02.2014 року.
Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 29.09.2014 року за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 26, кадастровий номер :13:001:0193, укладений між Харківською міською радою та ФОП Демою Валерієм Івановичем.
Вилучити у ФОП Дема Валерія Івановича ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (вул.. Пушкінська, 61, м. Харків, 61024, ) земельну ділянку за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 26, кадастровий номер :13:001:0193.
Стягнути з Харківської міської ради (61003, пл. Конституції, 7 м. Харків, ідентифікаційний код 04059243) на користь Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька, будинок 13/15, ідентифікаційний код 00034051) 83067,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.