ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Справа № 926/454/17

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.,

при секретарі судового засідання: Грабовський В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», б/н від 12.04.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/1921/17 від 24.04.2017 р.),

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року

у справі № 926/454/17 (суддя Гушилик С.М.),

порушеній за позовом

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», м. Чернівці,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, місце реєстрації підприємця: АДРЕСА_2

про визнання Договору № 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р. недійсним, оскільки є фіктивним та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_3 (п/к на підставі довіреності б/н від 12.07.2016 р.).

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику роз'яснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Судове засідання проводиться в режимі відеоконференції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2017 року, справу № 926/454/17 Господарського суду Чернівецької області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2017 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», б/н від 12.04.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/1921/17 від 24.04.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 31.05.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 5, 6, 7).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 р. у даній справі (том ІІ, а. с. 19-20), за клопотанням представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, від 15 травня 2017 р. (вх. №ЛАГС 01-04/3238/17)(том ІІ, а.с. 18) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено та ухвалено провести судове засідання 31.05.2017 р. в режимі відеоконференції через Господарський суд Чернівецької області (58000, м. Чернівці, вул. О.Кобилянської, 14), про що сторони були повідомлені у порядку та у спосіб передбачений Інструкцією з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а. с. 20/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 31.05.2017 р., представник апелянта не прибув, через канцелярію суду, від ТзОВ «ЧМЖК» поступило клопотання б/н від 26.05.2017 р. (вх. №ЛАГС 01-04/3625/17)(том ІІ, а. с. 25), що «у зв'язку із необхідністю мого стаціонарного лікування» та бажанням бути присутнім під час розгляду справи, просить відкласти розгляд справи.

З підстав викладених в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовної заяви (том ІІ, а. с. 12-13).

Представник відповідача прибув, через канцелярію суду, 25.05.2017 р. за вх. № ЛАГС 01-04/3510/17 подав (надіслав по-пошті)(том ІІ, а. с. 24) Відзив на апеляційну скаргу, викладене у відзиві підтримав, проти апеляційної скарги заперечив, у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві, навів свої доводи і міркування з усіх підстав, що виникали в ході судового розгляду справи. Просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 31.05.2017 р. розгляд справи в режимі відеоконференції відкладено на 14.06.2017 р., про що сторони були повідомлені у спосіб та порядку зазначеному в Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженій Наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 (із змінами) (том ІІ, а. с. 30/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 14.06.2017 р., апелянт, повторно, повноважного представника не направив, через канцелярію суду, 13.06.2017 р. від апелянта поступило клопотання б/н від 12.06.2017 р. (вх. №ЛАГС 01-04/3957/17 від 13.06.2017 р.) про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні та бажанням бути присутнім під час розгляду справи, просить відкласти розгляд справи. До клопотання долучено копію листка непрацездатності виданого Хмельницькою обласною лікарнею ОСОБА_4 на 1-му арк.

З підстав викладених в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовної заяви (том ІІ, а. с. 12-13).

Представник відповідача прибув, проти повторного відкладення розгляду даної справи категорично заперечив, просить клопотання апелянта про відкладення розгляду справи відхилити, розглядати справу без участі його представника та пояснив, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість представника апелянта/позивача бути присутніми у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України, а також зазначив, що згідно п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору та, що приписами ст. 22 ГПК України зобов'язано сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, а оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Надав пояснення по суті апеляційної скарги, навів свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового засідання, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого суду - без змін.

Колегія суддів розглянула клопотання апелянта про відкладення розгляду даної справи, заслухала пояснення представника відповідача, оглянула та дослідила фактичні обставини справи в їх сукупності, що мають значення для вирішення цього клопотання, прийшла до висновку, клопотання про відкладення розгляду справи відхилити, виходячи з наступного.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника апелянта/позивача бути присутніми у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Абзацом першим пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.1997 р. (набрала чинності для України 11.09.1997 р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст. 32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011р.).

За наведених обставин, враховуючи те, що апелянт/позивач був належним чином, завчасно, 03.05.2017 р. та 13.05.2017 р. (том ІІ, а. с. 5 та 7) повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в т.ч. в режимі відеоконференції, рекомендованою кореспонденцією, під розписку, з повідомленням про вручення, та про дату, на яку відкладено розгляд справи (том ІІ, а. с. 30/зворот), що підтверджується клопотанням апелянта від 12.06.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/3957/17), колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника апелянта/позивача за наявними в матеріалах справи документами, так як у справі достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті, запобігаючи одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2017 р. ( п. 5 резолютивної її частини) та від 31.05.2017 р. (п. 4 резолютивної частини ухвали) по даній справі, судом участь уповноважених представників сторін обов'язковою не визнавалась.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року по справі № 926/454/17 (суддя Гушилик С.М.) у задоволенні позову відмовлено (том І, а. с. 231, 232-234).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням місцевого суду, апелянт/позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс») звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 12.04.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/1921/17 від 24.04.2017 р.), просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовної заяви (том ІІ, а. с. 12-13).

Скаржник апеляційну скаргу обгрунтовує тим, висновки місцевого суду не відповідають дійсним обставинам справи, неправильно застосував до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, норми матеріального та процесуального права, зазначене рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Так, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що предметом договору № 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р. є зобов'язання з надання послуг з ведення бухгалтерського та податкового обліку, в т.ч. надання бухгалтерських та аудиторських послуг (включаючи послуги консультаційного характеру), що класифікується у підкласі 74.12.0 «Діяльність у сфері бухгалтерського обліку та аудиту», який включає: - реєстрацію, накопичення, узагальнення та зберігання інформації про діяльність підприємств; - підготовлення, перевірку, підтвердження достовірності фінансових рахунків, звітів, балансів; - складання податкових декларацій для юридичних осіб та фізичних осіб; консультування та представництво (крім юридичного) від імені клієнтів перед податковими інспекціями, покликаючись на п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», апелянт стверджує, що відповідач не надав жодного підтвердження первинною документацією фактичного виконання бухгалтерських послуг відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а сам факт подачі податкової звітності товариством не може слугувати підтвердженням виконання договірних відносин між ТОВ «ЧМЖК» та ФОП ОСОБА_2, оскільки в податковій звітності ніде не вказано ФОП ОСОБА_2, тим більше, що податкова звітність, на думку апелянта, в будь-якому випадку, не має ніякого відношення до договірних правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі, тому вважає, що суд дійшов хибного висновку, що актами виконаних робіт посвідчено фактичне виконання бухгалтерських послуг згідно договору № 1-Б від 04.01.2015 р. та взяв до уваги податкові звітності за 2015 рік.

Крім того, апелянт стверджує про безпідставність висновку місцевого суду про те, що протягом 2011-2015 років між ТОВ «Чернівецький МЖК» та ФОП ОСОБА_2 існували трудові відносини.

Скаржник, покликаючись на п.п. 2.1., 2.2. та п. 8.2. Договору № 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р., стверджує, що сторонами не виконувалися зазначені умови договору, що такі докази в матеріалах справи відсутні.

Крім того, апелянт стверджує, що відповідно до п. 5.2. Договору, п. 2 ст. 527 ЦК України, на вимогу Замовника, Виконавець зобов'язаний був надати замовнику всі передані йому для виконання зобов'язань за цим договором документи, звіт про надані послуги, також іншу документацію, що є у Виконавця й стосується Замовника та наданих за цим договором послуг, відтак Відповідач мав би надати суду Звіт про надані послуги, Акти приймання-передачі документації Замовнику після виконання робіт тощо, первинну бухгалтерську документацію, на поданні яких, неодноразово, наполягав позивач, однак жодного підтвердження фактичного виконання зазначених пунктів договору Відповідачем не надано.

Скаржник в апеляційній скарзі, проаналізувавши статті 525, 526, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України, статті 203, 215, 626, 202 ЦК України, п.2 ст. 16 ЦК України, пункти 2.1., 2.5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», приходить до висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір № 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р. в силу ст. 234 ЦК України є фіктивним.

Разом з тим скаржник вважає, що місцевим судом допущено порушення ст. 41 ГПК України, оскільки було безпідставно відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про проведення технічної експертизи, для з'ясування питання коли саме було підписано договір про надання консультаційних послуг та актів приймання-передачі, чим порушено норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного в апеляційній скарзі апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовної заяви (п. 1 прохальної частини апеляційної скарги).

Колегією суддів встановлено, що апелянт/позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» /скорочене найменування - ТОВ «ЧМЖК» є юридичною особою, йому присвоєно , місцезнаходження юридичної особи: 58000, Чернівецька обл., м. Чернівці, Першотравневий р-н., провулок Індустріальний, 2.

Відповідач: ОСОБА_2 є Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою, код ЄДРПОУ та податковий № НОМЕР_1, місце реєстрації ФОП: АДРЕСА_3

Як вбачається з матеріалів даної справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецький молодіжний житловий комплекс", 07.02.2017 року (вх. № 454 від 07.02.2017 р.) звернулося з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання договору про надання бухгалтерських послуг №1 - Б від 04.01.2015 року недійсним, оскільки є фіктивним (том І, а. с. 3-6).

Відповідно до приписів статті 15 ГПК України, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором №1 - Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р. здійснити на користь другої сторони певні дії: надати бухгалтерські послуги, згідно з Договором, є СПД-ФО ОСОБА_2, фактичною і поштовою адресою якого є: АДРЕСА_4, місце надання послуг: ТзОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», АДРЕСА_5, відтак прийняття господарським судом Чернівецької області позовної заяви до розгляду і порушення провадження у справі № 926/454/17, не суперечить приписам ст. 15 ГПК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 04.01.2015 року між сторонами був укладений договір №1 - Б про надання бухгалтерських послуг, відповідно до умов договору позивач доручив, а відповідач взяв на себе зобов'язання з надання послуг з ведення бухгалтерського та податкового обліку, складання звітності в порядку, обсязі та на умовах визначених цим договором. Однак, як стверджує позивач у позові, даний договір сторонами не виконувався, був укладений без наміру створення правових наслідків, є фіктивним, тому просить визнати його недійсним, оскільки він є фіктивним.

У доповненнях до позовної заяви від 28.02.2017 року вх. № 731 від 28.02.2017 р. (том І, а. с. 126 - 128) позивач зазначає, що даного договору не існувало в природі до 2016 року.

З підстав зазначених в ухвалі Господарського суду Чернівецької області від 02.03.2017 року у справі № 926/454/17, позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про витребування документів з матеріалів справи № 926/2005/16 та відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судом технічної експертизи, за безпідставністю (п.п. 1.2. резолютивної частини цієї ухвали)(том І, а. с. 171-172) і відкладено розгляд справи.

До початку судового засідання в суді першої інстанції, яке відбулося 30.03.2017 року, від сторін надійшли заяви про витребування додаткових доказів, а саме:

- від позивача про витребування від відповідача всієї первинної документації ТОВ "ЧМЖК", як доказ виконання договірних зобов'язань;

- від відповідача про витребування від позивача рішення загальних зборів учасників ТОВ "ЧМЖК" про реорганізацію останнього.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

З аналізу вищевказаної норми права, вбачається, що при поданні клопотання про витребовування доказів сторона повинна зазначити ряд обставин, яких є чотири, за наявності яких клопотання підлягає до задоволення.

Всупереч положенням ст. 38 ГПК України, не обґрунтовано та не подано доказів неможливості отримання сторонами вказаних документів самостійно.

За таких обставин, місцевий господарський суд, розглянувши клопотання сторін про витребування доказів, заслухавши позиції представників сторін, дійшов правомірного висновку, що відсутні підстави для їх задоволення.

Колегія суддів, розглянувши зібрані місцевим господарським судом докази, подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується апеляційна скарга та позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецький молодіжний житловий комплекс" (замовник), в особі директора ОСОБА_5, який діє на підставі статуту, і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) було укладено договір про надання бухгалтерських послуг № 1 - Б (надалі - Договір)(том І, а. с. 13-15).

Відповідно до п.1.1. Договору замовник доручає виконавцеві, а виконавець бере на себе зобов'язання з надання послуг з ведення бухгалтерського та податкового обліку, складання звітності в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Перелік послуг, що надаються за цим Договором, визначений Сторонами у п. 2.1. цього Договору.

Згідно п.2.1. Договору виконавець бере на себе зобов'язання щодо надання послуг з ведення бухгалтерського та податкового обліку, складання звітності:

- забезпечення дотримання на підприємстві замовника встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності;

- організація контролю за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій замовника;

- організація бухгалтерського обліку господарсько-фінансової діяльності замовника;

- забезпечення раціональної організації обліку й звітності на підприємстві замовника;

- організація обліку коштів, товарно-матеріальних цінностей і основних засобів, що надходять до підприємства замовника, своєчасне відображення на рахунках бухгалтерського обліку операцій, пов'язаних з їх рухом, облік витрат виробництва й обігу, результатів господарсько-економічної діяльності підприємства, а також фінансових, розрахункових та кредитних операцій;

- забезпечення контролю за законністю, своєчасністю й правильністю оформлення фінансових документів;

- складання економічно обґрунтованих звітних калькуляцій собівартості продукції (робіт, послуг);

- забезпечення правильного нарахування й перерахування податків і зборів (податкових платежів), вкладів на соціальне страхування, коштів на фінансування капітальних вкладів, заробітної плати робітників та інших виплат і платежів, погашення в установлені строки заборгованості за позиками;

- здійснення контролю за дотриманням порядку оформлення первинних бухгалтерських документів, розрахунків та платіжних зобов'язань; витрачання фонду заробітної плати;

- забезпечення своєчасного складання бухгалтерської та податкової звітності на підставі даних первинних документів і бухгалтерських записів, подання їх в установленому порядку відповідних органів;

- здійснення контролю за зміною рахунків, на які перераховуються податкові збори (обов'язкові платежі);

Відповідно до п.2.2. Договору при наданні послуг за цим договором виконавець зобов'язується:

- забезпечувати таку якість надаваних послуг, що відповідає вимогам, які звичайно ставляться до аналогічних послуг;

- дотримуватися визначених замовником ділових принципів, стратегії і тактики ведення бізнесу;

- виконувати чесно й сумлінно обов'язки, передбачені цим договором, вчасно й точно виконувати розпорядження замовника, дотримуватися вимог нормативних актів і нерозголошення відомостей, що становлять комерційну таємницю, та іншої конфіденційної інформації, передбачених чинним в Україні законодавством та локальними актами замовника;

- усувати допущені відхилення від умов цього договору або недоліки у наданих послуг що погіршують їх результати.

У свою чергу, п.2.3. Договору прописано, що замовник зобов'язується:

- надавати виконавцю документи, необхідні йому для виконання передбачених цим договором обов'язків;

- оплатити надані за цим договором послуги.

Вартість послуг виконавця становить 5000 грн. без ПДВ за місяць (п.3.1. Договору).

Термін оплати: протягом 10 календарних днів з моменту підписання акту здачі-приймання виконаних робіт (п.4.1. Договору).

Виконавець зобов'язаний в термін до 5 календарних днів інформувати замовника про надання послуг у поточний період (п.5.1. Договору).

Здача - приймання наданих послуг здійснюється сторонами щомісячно за актом здачі - приймання виконаних робіт до 5 числа місяця наступного за звітнім (п.6.1. Договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами й діє до 01.01.2016 року (п.7.1. Договору), однак може бути пролонгований за згодою сторін (п.7.2. договору).

Зазначений Договір зі сторони замовника: ТОВ "Чернівецький молодіжний житловий комплекс" підписаний директором ОСОБА_5, його підпис посвідчено печаткою товариства, зі сторони виконавця: ФОП ОСОБА_2, з зазначенням місця реєстрації підприємця: АДРЕСА_1, та фактичної адреси: АДРЕСА_6 підпис підприємця посвідчено печаткою.

Як стверджує апелянт/позивач в апеляційній скарзі, що є всі підстави вважати, що даний договір не виконувався сторонами.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується із твердженнями позивача посилаючись на те, що сторонами були підписані акти приймання - передачі та подана податкова звітність, отже дане твердження посвідчує факт виконання послуг, таким чином, укладений між сторонами договір був спрямований на настання реальних правових наслідків та виконувався відповідно до його умов.

Отже, предметом спору у справі № 926/454/17 є визнання укладеного 04.01.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецький молодіжний житловий комплекс" (замовник), в особі директора ОСОБА_5, який діє на підставі статуту, і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) Договору про надання бухгалтерських послуг № 1 - Б, з підстав його фіктивності.

Згідно вимог статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Згідно пункту 2.1 Постанови №11 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова №11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України, ст. ст. 207, 208 ГК України.

Відповідно до п.2.5.2 Постанови №11 необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та ст. 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (ч.2 ст. 207 ГК України) і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку.

За змістом ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Тобто вчинення фіктивного правочину характеризується тим, що сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені таким правочином та відсутністю його правової мети.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п.3.11. Постанови № 11 фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Із визначення фіктивного правочину, яке міститься у ч. 1 ст. 234 ЦК України випливає, що його ознаками є: 1) введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 2) свідомий намір невиконання зобов'язань договору; 3) приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Фіктивний правочин є нікчемним, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Більше того, ознаки фіктивності правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Усталена правова позиція в цій частині викладена у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 р. у справі № 6-197цс14, від 24.09.2014 р. у справі № 6-116цс14, від 19.10.16 р. у справі № 6-187цс16.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду справи, оспорюваний договір №1 - Б від 04.01.2015 року підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками сторін за договором, тобто на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, оскільки іншого перед судом не доведено.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

Судом також встановлено, що акти приймання - передачі бухгалтерських послуг № 01 від 02.02.2015 року, № 02 від 02.03.2015 року, № 03 від 01.04.2015 року, № 04 від 06.05.2015 року, № 05 від 01.06.2015 року, № 06 від 01.07.2015 року, № 07 від 01.08.2015 року, № 08 від 01.09.2015 року, № 9 від 01.10.2015 року за договором №1 - Б від 04.01.2015 року, підписані директором ТОВ "ЧМЖК" ОСОБА_5 та скріплені печаткою юридичної особи, а також містять посилання на те, що сторони претензій одна до одної не мають (том І, а. с. 16-24). Даними актами посвідчено фактичне виконання бухгалтерських послуг згідно договору №1 - Б від 04.01.2015 року, в підтвердження виконаних робіт відповідачем також подано копії податкової звітності за 2015 рік (том І, а. с. 100-126, 184-218).

В частині, що стосується заперечень апелянта про те, що не відповідають дійсності висновки місцевого суду про те, що «Крім того, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2011 - 2015 років між ТОВ "Чернівецький МЖК" та ФОП ОСОБА_2 існували трудові відносини», то вказані обставини не є предметом розгляду у даній справі та не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення від 30.03.2017 р. у справі № 926/454/17 і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, як цього вимагає скаржник в апеляційній скарзі (том ІІ, а. с. 13).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданий станом на 14.07.2015 р., ОСОБА_5, 18.01.2011 р. зареєстрований керівником та підписантом ТзОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» (том І, а. с. 151-154).

З 29.07.2015 р. - керівником зазначеного товариства в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстровано ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданого станом на 08.07.2016 р. (том І, а. с. 11-12).

Збори учасників ТзОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», оформлені Протоколом Зборів учасників Товариства від 28.07.2015 р. (том І, а. с. 131), після обміну думок, вирішили, звільнити 28.07.2015 р. з посади директора ТОВ «ЧМЖК» ОСОБА_5, як зазначено у Протоколі, за грубе порушення та введення в оману ДАБ інспекцію, заявивши: «Вважати закінчений будівництвом об'єкт готовим до експлуатації». Матеріали обстеження передати до обласної прокуратури та призначити нового директора ТОВ «ЧМЖК» п. Максимчук Анжелу Вікторівну з 29.07.2015 р. з посадовим окладом 5000 грн. Відповідно до наказу ТзОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» від 29.07.2015 р. № 1 «Про призначення» ОСОБА_4 приступила до виконання обов'язків директора (том І, а. с. 132). Зборами загальних зборів учасників ТзОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс», оформлені Протоколом Зборів учасників Товариства від 04.02.2016 р. (том І, а. с. 163) вирішено доручити директору ТОВ «ЧМЖК» видати кадровий наказ про визнання датою звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України ОСОБА_5 05.01.2015 р., про що видано наказ № 2-к від 04.02.2016 р. (том І, а. с. 165).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 16.11.2016 р. у справі № 725/1754/16-ц номер провадження 2/725/608/16, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ТзОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» про поновлення на роботі - відмовлено (том І, а. с. 158). Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 31.01.2017 р. у цій же справі (том І, а. с. 159-160). Зазначеними судовими рішеннями встановлено, зокрема, що жодною із сторін не надано суду доказів того, що ОСОБА_5 звільнений з посади директора ТОВ «ЧМЖК» 05.01.2015 року. Зокрема до суду ні стороною позивача, ні стороною відповідача не надано наказу про звільнення ОСОБА_5 від 05.01.2015 року, який би був оформлений відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 489. В свою чергу наказ № 2-к від 04.02. 2016 року, на який посилається позивач, як на наказ про звільнення, таким не являється, що сторони не надали суду доказів того, що позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, а відповідач видав наказ про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, що наказ про звільнення ОСОБА_5 з роботи у 2015 році не був виданий відповідачем і в трудовій книжці позивача відсутні відомості про його звільнення з роботи, а наказом від 19 жовтня 2015 року його відсторонено від виконання службових обов'язків до закінчення кримінального провадження, та, суд прийшов до висновку про відсутність факту звільнення позивача з роботи (том І, а. с. 159/зворот, 160).

Спірний договір укладено між сторонами 04.01.2015 р. (том І, а. с. 13-15).

Дослідивши вищезазначені докази, які є у справі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач не довів перед судом відсутності у директора ТОВ "Чернівецький МЖК" ОСОБА_5 на січень 2015 року повноважень на підписання договору про надання бухгалтерських послуг з ФОП ОСОБА_2

Разом з тим, апелянт не довів перед судом належними і допустимими доказами в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, основних ознак фіктивності правочину, який є предметом спору у даній справі, відповідно до приписів ст. 234 ЦК України, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників за Договором № 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р.; свідомого наміру ФОП ОСОБА_2 з невиконання зобов'язань договору; 3) приховування справжніх намірів учасників правочину, тобто, що має місце лише імітація правочину.

Матеріалами справи також не доведено твердження відповідача, що підписи ОСОБА_5 на договорі і актах приймання - передачі наданих консультаційних послуг є підробленими, а документи складені "заднім" числом після звільнення ОСОБА_5 з посади директора товариства.

Неналежне виконання сторонами (стороною) умов вищевказаного договору, наслідком якого, як стверджує скаржник, є накладення податковими органами на Товариство відповідних санкцій, за актами перевірки товариства, не може слугувати підставою вважати такий правочин фіктивним. Чинним законодавством України (Глава 51 Цивільного кодексу України), а також розділом 8 Договору, передбачена відповідальність сторін (сторони) за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань за договором з їх вини.

Враховуючи все наведене вище в сукупності, місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку, що договір №1 - Б від 04.01.2015 року був спрямований на настання реальних правових наслідків та виконувався сторонами відповідно до його умов, отже не є фіктивним, відтак в задоволенні позову позивачу слід відмовити.

Не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про відмову у задоволенні позовної заяви, як цього просить апелянт, відмова місцевим судом у задоволенні клопотання апелянта/позивача про призначення технічної експертизи для встановлення, як зазначено в апеляційній скарзі, питання коли ж саме було підписано Договір про надання консультаційних послуг та актів приймання-передачі позивачем (рядки 14-16 зверху на другій сторінці описової частини апеляційної скарги)(том ІІ, а. с. 12), оскільки, як вбачається з матеріалів справи, Договір про надання консультаційних послуг не є предметом спору у справі № 926/454/17, а тому у місцевого суду відсутні правові підстави проводити судову технічну експертизу договору про надання консультаційних послуг та актів приймання-передачі за ним.

Згідно ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 " Про деякі питання практики призначення судової експертизи ", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Предметом позову у даній справі (том і, а. с. 5-7) є: визнання Договору № 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р. недійсним, оскільки є фіктивним.

Питання, які апелянт пропонує для дослідження в ході проведення судової експертизи, згідно викладеного в апеляційній скарзі, у даній справі, не мають безпосереднього відношення до предмету позову у даній справі, договір про надання консультаційних послуг та акти приймання-передачі за ним не були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції, місцевому суду не подавалися.

Скаржником в апеляційній скарзі не наведено жодних доводів, через які така експертиза мала бути призначена у даній справі. Будь-яких інших переконливих доводів для проведення судової технічної експертизи Договору про надання консультаційних послуг та актів приймання - передачі за ним в апеляційній скарзі по даній справі, скаржник не навів, не обґрунтував їх належними та допустимими доказами в розумінні статей 32, 33 ГПК України.

Господарський суд Чернівецької області ухвалою від 02.03.2017 р. по справі № 926/454/17 (том І, а. с. 171-172) відмовив позивачу в задоволенні клопотання про призначення судом технічної експертизи (п. 2 резолютивної частини ухвали).

Ухвала місцевого суду від 02.03.2017 р. по справі № 926/454/17 (том І, а. с. 171-172) в частині відмови позивачу у задоволенні клопотання про призначення судом технічної експертизи, апелянтом/позивачем в установленому законом порядку та строки не оскаржувалась, набрала законної сили.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає висновок місцевого суду про відмову позивачу у задоволенні клопотання про призначення судом технічної експертизи законним та обґрунтованим.

Колегія суддів встановила, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2017 р. у справі № 926/454/17 у задоволенні позову відмовлено (том І, а. с. 231, 232-234), скаржник, покликаючись в апеляційній скарзі на ті ж самі доводи, обставини та докази, які були ним заявлені та подані суду першої інстанції, в обґрунтування вимог про визнання Договору 1-Б про надання бухгалтерських послуг від 04.01.2015 р. недійсним, оскільки є фіктивним, в апеляційній скарзі просить, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

В даному випадку слід зазначити, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, дослідивши матеріали даної справи та з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення даного спору, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року у справі № 926/454/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Чернівецької області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

14.06.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 16.06.2017 р.