КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/23148/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Волощук П.Ю. (дов. № Др-47-1216 від 26.12.2016 р.);

від відповідача: Вознюк Є.В. (дов. № 14-69 від 14.04.2017 р.);

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2017 року

у справі № 910/23148/16 (суддя: Чебикіна С.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 546 809,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 546 809,04 грн., з яких 88 498,81 грн. 3 % річних та 458 310,23 грн. інфляційних втрат у зв'язку з простроченням сплати відповідачем суми заборгованості з транспортування природного газу за договором на розподіл природного газу № 14-50-ПР від 30.01.2014 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.03.2017 р. по справі № 910/23148/16 позов публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" задоволено: стягнуто з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» 88 498 грн. 81 коп. 3% річних, 458 310 грн. 23 коп. інфляційних втрат.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що доказів сплати заборгованості у строк, передбачений умовами №14-50-ПР від 30.01.2014 року, відповідачем суду не надано, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 88 498,81 грн. та 458 310,23 грн. інфляційних є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що пунктом 1.2 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу, який було затверджено Постановою № 1000 від 02.08.2012 р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.08.2012 р. №1445/21757 визначено, що його дія не поширюється на відносини, пов'язані з остаточним розрахунком гарантованого постачальника природного газу та його структурних підрозділів із власником природного газу, газотранспортними, газорозподільними підприємствами відповідно до умов укладених договорів та погашенням заборгованості споживачів за спожитий природний газ.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України "звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2017 р. по справі № 910/23148/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказав на те, що оскаржуване рішення винесене с порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 173, 193, ГК України, ст. 526, 530, 626, 629 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 р. Апелянт зазначив, що протягом оскаржуваного періоду, з лютого 2014 р. по грудень 2015 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 р. «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованим постачальником природного газу була Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Послуги за договором відповідач отримував як гарантований постачальник, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати п. 5.6. договору щодо порядку розрахунків гарантованого постачальника, яким є відповідач, а не п. 5.5. договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 910/23148/16.

В судовому засіданні 16.05.2017 р. була оголошено перерву на 13.06.2017 р.

В судовому засіданні 13.06.2017 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 13.06.2017 р. представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.01.2014 року між публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" (далі - газорозподільне підприємство) та публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - замовник) було укладено договір № 14-50-ПР (далі - договір), відповідно до умов якого, газорозподільне підприємство зобов'язується у 2014 та 2015 роках надати замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів (далі - пункт призначення) відповідно до актів розмежування належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін (п. 2.1. договору в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014 р.). (том 1, а.с. 18-28)

У відповідності до п. 2.2 договору замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та у порядку, передбачені умовами договору.

Згідно п. 3.4 договору місячний обсяг транспортування природного газу до ГРМ до пунктів призначення не повинен перевищувати підтверджений обсяг природного газу.

Пунктом 3.6 договору встановлено, що обсяг протранспортованого природного газу ГРМ підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування природного газу ГРМ (акт наданих послуг), що оформляється на підставі даних комерційних вузлів обліку.

Відповідно до п. 3.7. договору газорозподільне підприємство до 10 числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники оригіналу акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газорозподільного підприємства.

Пунктом 3.8 договору сторони обумовили, що замовник протягом двох днів з дня одержання акту наданих послуг зобов'язується повернути газорозподільному підприємству один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до законодавства.

У відповідності до п. 3.9 договору акт наданих послуг підписується на підставі реєстрів обсягів реалізації природного газу споживачам замовника, протранспортованого газорозподільними трубопроводами газорозподільного підприємства, в яких зазначаються виділені планові обсяги газу споживачам замовника та фактично протранспортовані газорозподільним підприємством обсяги газу.

Пунктом 3.10 договору встановлено, що акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством.

У відповідності до умов п. 4.4. договору обсяг протранспортованого природного газу визначається в пунктах призначення за допомогою комерційних вузлів обліку, визначених у додатку до договору.

Пунктом 4.5. договору сторонами обумовлено, що на підставі результатів вимірювання комерційних вузлів обліку складаються місячні акти наданих послуг.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що розрахунки за послуги з транспортування природного газу ГРМ здійснюються за тарифом на транспортування природного газу газорозподільними трубопроводами за 1 000 куб.м., встановленим для газорозподільного підприємства Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері електроенергетики.

Згідно п. 5.2. договору тариф, зазначений у п. 5.1. цього розділу, є обов'язковим для сторін з дати набрання ним чинності. Визначена на його основі вартість послуги з транспортування природного газу розподільними трубопроводами буде застосовуватись сторонами при складенні актів наданих послуг та розрахунків за ці послуги згідно умов договору.

За умовами п.5.3 спірного правочину розрахунковий період за договором становить один місяць з 9.00 години першого дня місяця до 9.00 години першого дня наступного місяця відводу.

У відповідності до п. 5.4. договору загальна вартість договору складається з місячних сум вартості планових обсягів транспортування природного газу ГРМ газорозподільним підприємством замовнику.

Пунктом 5.5 договору сторони обумовили, що оплата вартості послуг з транспортування природного газу ГРМ здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу за період передоплати, визначений сторонами в договорі. У випадку недоплати за фактично протранспортований природний газ ГРМ за розрахунковий період замовник проводить остаточний розрахунок не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно п. 5.6. договору у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Відповідно до п. 11.1. договору в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014 р. цей договір набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників сторін печатками, та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склалися з 01.01.2014 р. і діє в частині надання послуг до 31.12.2015 р., а в частині проведення розрахунків за надані газорозподільним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором.

Додатком № 1 до договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014 р.) сторонами визначеного договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ на 2014-2015 р.р., відповідно до якого газорозподільне підприємство здійснює протягом 2014-2015 р. транспортування природного газу газорозподільними мережами в обсязі 467 808,209 куб.м., у тому числі за місяцями та кварталами: у 2014 р. - лютий в обсязі 30 568,259 куб.м., березень в обсязі 26 982,230 куб.м., квітень в обсязі 5 786,856 куб.м., травень в обсязі 3 898,569 куб.м., червень в обсязі 3 339,674 куб.м., липень в обсязі 2 438,128 куб.м., серпень в обсязі 2 585,879 куб.м., вересень в обсязі 3 433,687 куб.м., жовтень в обсязі 4 644,927 куб.м., листопад в обсязі 18 000,000 куб.м., грудень в обсязі 34 390,000 куб.м.; у 2015 р. - січень в обсязі 40 680 куб.м., лютий в обсязі 37 222 куб.м., березень в обсязі 30 722 куб.м., квітень в обсязі 24 032 куб.м., травень в обсязі 19 837 куб.м., червень в обсязі 20 700 куб.м., липень в обсязі 18 919 куб.м., серпень в обсязі 19 560 куб.м., вересень в обсязі 21 529 куб.м., жовтень в обсязі 28 257 куб.м., листопад в обсязі 31 657 куб.м., грудень в обсязі 38 625 куб.м.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору №14-50-ПР на розподіл природного газу від 30.01.2014 р. та додаткової угоди до нього, позивач надав відповідачу послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами у період з лютого 2014 року по грудень 2015 року на загальну суму 79 609 897,01 грн., що підтверджується актами наданих послуг з транспортування газу (а.с. 29-52)

Відповідачем зобов'язання, взяті на себе відповідно до умов договору, виконано неналежним чином та оплачено послуги, надані позивачем, з порушенням строків, встановлених умовами договору, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача за період з 07.02.2014 по 01.02.2017 р. (а.с. 120-145), а також заявами відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.12.2015 р., 24.12.2015 р., 27.01.2016 р. (а.с. 147-154), що стало підставою для звернення позивача до місцевого господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 546 809,04 грн., з яких 88 498,81 грн. 3 % річних та 458 310,23 грн. інфляційних втрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що доказів сплати заборгованості у строк, передбачений умовами №14-50-ПР від 30.01.2014 року, відповідачем суду не надано, а тому позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 88 498,81 грн. та 458 310,23 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що пунктом 1.2 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу, який було затверджено Постановою № 1000 від 02.08.2012 р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.08.2012 р. №1445/21757 визначено, що його дія не поширюється на відносини, пов'язані з остаточним розрахунком гарантованого постачальника природного газу та його структурних підрозділів із власником природного газу, газотранспортними, газорозподільними підприємствами відповідно до умов укладених договорів та погашенням заборгованості споживачів за спожитий природний газ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг.

Господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже було встановлено, відповідно до п. 5.5 договору оплата вартості послуг з транспортування природного газу ГРМ здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу на період передоплати, визначений сторонами в договорі. У випадку недоплати за фактично протранспортований природний газ ГРМ за розрахунковий період замовник проводить остаточний розрахунок не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до п. 5.6 договору у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Пункт 5.5 договору є загальними положеннями, а положення п. 5.6 договору - спеціальними та стосуються лише гарантованого постачальника. Оскільки у пункті 5.6 договору не визначено окремий термін здійснення остаточних розрахунків за спожиті послуги для гарантованого постачальника, колегія суддів дійшла до висновку, що загальні положення п. 5.5 договору в цій частині розповсюджуються також і на гарантованого постачальника - відповідача.

Газорозподільне підприємство до 10-го (десятого) числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники оригіналу акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газорозподільного підприємства (п. 3.7 договору).

Відповідно до п. 3.10 договору акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не оспорювалось надання позивачем актів надання послуг в строки, зазначені в п. 3.7 договору.

Крім того, відповідно до п. п. 3.7, 3.10 договору не передбачено зміну терміну здійснення остаточних розрахунків за спожиті послуги у зв'язку з несвоєчасним направленням відповідних актів позивачем.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем в порушення умов договору та вимог чинного законодавства оплату послуг, наданих позивачем, здійснено несвоєчасно, тобто допущено порушення зобов'язання.

Пунктом 1.9 постанови Пленуму Вищий господарський суд України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14 роз'яснено, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 01.08.2014 р. (ч. 2 ст. 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31.07.2014 р.). Водночас, якщо у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "до 01.08.2014 р." або "включно до 01.08.2014 р.", то останнім днем виконання такого зобов'язання є 01.08.2014 р.

Останнім днем строку виконання зобов'язання з оплати спожитих послуг є 20-те число кожного місяця, наступного за звітним, а прострочення виконання вказаного зобов'язання наступає, відповідно, з 21-ого числа.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат на суму заборгованості за кожною наданою послугою окремо за загальний період травень 2014 р. - жовтень 2015 р. з урахуванням проплат в зазначений період, дійшла висновку про задоволення інфляційних втрат у сумі 404 381,23 грн.

Щодо 3 % річних, нарахованих позивачем за загальний період з 21.03.2015 р. по 24.11.2015 р. на суму заборгованості за кожною наданою послугою окремо з урахуванням проплат за зазначений період, то колегія суддів погоджується з здійсненим позивачем та перевіреним судом першої інстанції розрахунком, вважає його вірним, а тому позовні вимоги в частині 88 498,81 грн. 3 % річних підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу, скаржник посилається на п. 5.6 договору, зазначаючи, що у випадку, якщо Замовник є гарантованим постачальником, то Замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок Газорозподільного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

У відповідності до п.1 Постанови № 705 від 25.07.2012 р. Кабінету Міністрів України "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" гарантованими постачальниками природного газу є суб'єкти господарювання, що в установленому порядку отримали ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та провадять діяльність на затвердженій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, території з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом для споживачів України (крім промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії); гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Колегія суддів вважає ці твердження відповідача необґрунтованими з огляду на те, що в договорі замовник не визначений як гарантований постачальник, оскільки гарантованим постачальником ПАТ "НАК" Нафтогаз України" є лише для частки споживачів, яким здійснювалось транспортування природного газу, саме тому в договорі передбачено різні порядки оплати для Замовника. Різниця в оплаті Замовника (гарантованого постачальника) стосується лише умов здійснення попередньої оплати, а термін остаточного розрахунку є незмінним - не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунками.

Твердження скаржника про те, що він здійснював розрахунку за надання послуг з транспортування газу відповідно до алгоритму, який встановлює порядок розподілу грошових коштів, що надходять на рахунки відповідача, а також щодо того, що позивач не скористався своїм правом та не звертався до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), для застосування коригувального коефіцієнту до нормативу перерахування коштів позивачу, є необґрунтованими та недоведеними, виходячи з наступного.

Пунктами 2.23, 2.25 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу, затвердженого постановою НКРЕ № 1000 від 02.08.2012 р. (що був чинним протягом періоду виникнення заборгованості, на яку нараховуються пеня, три проценти річних та інфляційна складова боргу, котрі є предметом спору в даній справі), визначено, що при розрахунках гарантованим постачальником не в повному обсязі з власником природного газу, газотранспортним та/або газорозподільним підприємством за період з початку року до місяця, що передував попередньому розрахунковому періоду включно, НКРЕКП застосовує коригувальний коефіцієнт до нормативу перерахування коштів на поточний рахунок гарантованого постачальника за відповідною категорією споживачів.

У разі виникнення обставин непереборної сили, унаслідок яких гарантований постачальник не має можливості проводити 100 % розрахунки з іншими учасниками платіжно-розрахункових відносин, та надання до НКРЕКП відповідної підтверджуючої інформації про такі обставини НКРЕКП може встановити граничні рівні оплати закупленого та/або протранспортованого природного газу у власника природного газу, та/або газотранспортного підприємства, та/або газорозподільного підприємства (у відсотках) за кожною категорією споживачів, після досягнення яких до нормативу перерахування коштів гарантованого постачальника коригувальний коефіцієнт не буде застосовуватися.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11).

Крім того, пунктом 1.2 вказаного алгоритму визначено, що його дія не поширюється на відносини, пов'язані з остаточним розрахунком гарантованого постачальника природного газу та його структурних підрозділів із власником природного газу, газотранспортними, газорозподільними підприємствами відповідно до умов укладених договорів та погашенням заборгованості споживачів за спожитий природний газ.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Вищого господарського суду України від 20.12.2016 р. у справі № 910/3861/16, від 19.10.2016 р. у справі № 910/3966/16, від 19.12.2016 р. у справі № 910/9223/16, від 21.06.2016 р. у справі № 910/2334/16.

Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2017 р. підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2017 року у справі № 910/23148/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2017 року у справі № 910/23148/16 змінити в частині задоволення інфляційних втрат та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Позовні вимоги публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; код 20077720) на користь публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, буд. 7; код 03345716) 88 498,81 грн. 3% річних, 404 381,23 грн. інфляційних втрат та 7 393,20 грн. судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.»

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, буд. 7; код 03345716) на користь Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд.6,; код 20077720) 889,60 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/23148/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко