РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017Справа №910/5749/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокар-777»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно»

Про стягнення 35 624,40 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Циба О.Ю.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» (далі - відповідач) про стягнення 63 440,81 грн., з яких: 57 035,20 грн. - основного боргу, 5 785,71 грн. пені, 619,90 грн. - 3% річних.

Крім того, в позовній заяві позивачем викладено клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу та знаходяться на рахунках в банківських установах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.17. порушено провадження у справі № 910/5749/17 та призначено її до розгляду на 16.05.17.

За результатами судового засідання 16.05.17. було прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 55 051,69 грн., з яких: 47 035,20 грн. основного боргу, 7 257,93 грн. пені та 758,56 грн. 3% річних; розгляд справи було відкладено на 07.06.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.17. відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» в задоволенні клопотання про участь відповідача у судовому засіданні по розгляду справи № 910/5749/17 в режимі відео конференції.

В судовому засіданні 07.06.17. позивач подав заяву про відмову від клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, яку прийнято судом.

В судовому засіданні 07.06.17. позивачем було подано заяву про зменшення на підставі ст. 22 ГПК України розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 35 624,40 грн., з яких: 27 035,20 грн. основного боргу, 7 743,17 грн. пені та 846,03 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вказану заяву про зменшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Вказане також викладено в п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

В судовому засіданні 07.06.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 07.06.17. повторно не з'явився, вимоги ухвал суду в даній справі не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. При цьому судом враховано подане відповідачем клопотання про розгляд даної справи в режимі відео конференції, в задоволенні якого судом було відмовлено.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/5749/17.

В судовому засіданні 07.06.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.16. між позивачем (далі - Перевізник) та відповідачем (далі - Замовник) було укладено Договір № АК-1165 перевезення вантажу (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Перевізник бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому Замовником вантаж (далі - Вантаж) (згідно із транспортною накладною) з місця відправлення до пункту призначення, які вказуються в додатках до Договору, та видати Вантаж уповноваженій на одержання особі (Вантажоодержувачу), а Замовник бере на себе зобов'язання сплатити за перевезення вантажу плату в строк та на умовах, встановлених Договором або додатками до нього.

Положеннями пунктів 7.1, 7.2 Договору сторони погодили, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками. Строк дії Договору починає свій перебіг у момент, визначений в п. 7.1 Договору та закінчується 31.12.16. В будь-якому випадку Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним. Сторони погодили, що у разі відсутності у сторін заяв про розірвання Договору протягом двох останніх місяців терміну дії Договору, то він вважається продовженим терміном на 1 рік на тих самих умовах, але не більше ніж двічі.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з перевезення вантажів.

Відповідно до п. 1.3 Договору місце навантаження та вивантаження Вантажу, маршрут, найменування Вантажу, його маса/кількість, вартість, строк навантаження, упакування та строк перевезення (доставки) визначаються сторонами в додаткових угодах до Договору.

Згідно з п. 4.1 Договору надання послуг з перевезення підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. Факт прийняття Перевізником вантажу для перевезення підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними (п. 1.5 Договору).

В пункті 4.2 Договору вартість (ціна) послуг з перевезення вантажу встановлюється в додатковій угоді до Договору, що є невід'ємною його частиною. Розрахунки між Перевізником і Замовником здійснюються шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок Перевізника. При цьому Замовник оплачує Перевізнику 50% передплату від вартості перевезення вантажу (партії вантажу) на підставі виставленого Перевізником рахунку протягом трьох банківських днів з дати відправлення такого рахунку замовником, але в будь-якому випадку не пізніше п'яти днів з моменту підписання сторонами додаткової угоди до Договору, укладеної у відповідності до п. 1.3, п. 4.1 Договору. Остаточний розрахунок між сторонами проводиться після підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг на підставі виставленого Перевізником рахунку протягом трьох банківських днів з дати відправлення такого рахунку замовником, але в будь-якому випадку не пізніше тридцяти днів з моменту підписання сторонами додаткової угоди до Договору, укладеної у відповідності до п. 1.3, п. 4.1 Договору. Моментом оплати вважається день зарахування коштів на рахунок Перевізника.

Додатковою угодою № 31 від 16.12.16. до Договору сторони погодили, що місцем завантаження вантажу є м. Тальне Черкаської області, місцем розвантаження вантажу є м. Одеса Одеської області, Вантаж - кукурудза, вартість (ціна) послуг з перевезення однієї тони вантажу вказаним маршрутом становить 450,00 грн., крім того ПДВ 75,00 грн.

На виконання умов Договору та вказаної додаткової угоди позивачем було здійснено перевезення Вантажу, а саме, автоперевезення кукурудзи за маршрутом м. Тальне (Черкаська обл.) - м. Одеса у кількості 936,28 т. загальна вартість робіт (послуг) склала 421 326,20 грн., про що між сторонами на виконання п. 4.1 Договору складено, підписано та скріплено печатками акт надання послуг № 3486 від 23.12.16., за умовами якого замовник претензій по об'єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Додатковою угодою № 32 від 19.12.16. до Договору сторони погодили, що місцем завантаження вантажу є с. Кищенці Черкаської області, місцем розвантаження вантажу є м. Одеса Одеської області, Вантаж - кукурудза, вартість (ціна) послуг з перевезення однієї тони вантажу вказаним маршрутом становить 480,00 грн., крім того ПДВ 80,00 грн.

На виконання умов Договору та вказаної додаткової угоди позивачем було здійснено перевезення Вантажу, а саме, автоперевезення кукурудзи за маршрутом с. Кищенці (Черкаська обл.) - м. Одеса у кількості 191,74 т. загальна вартість робіт (послуг) склала 92 035,20 грн., про що між сторонами на виконання п. 4.1 Договору складено, підписано та скріплено печатками акт надання послуг № 3485 від 22.12.16., за умовами якого замовник претензій по об'єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Замовника за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Перевізником прийнятих за Договором зобов'язань з перевезення Вантажу на суму 513 361,20 грн.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем підписані між сторонами та скріплені їх печатками акти надання послуг № 3485 від 22.12.16. та № 3486 від 23.12.16. є належним доказом здійснення перевезень Вантажу у відповідності до умов Договору та додаткових угод № 31 та № 32 до нього, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з автоперевезення кукурудзи на суму 513 361,20 грн. здійснено належним чином.

У відповідності до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, позивач 04.01.17. направив відповідачу в тому числі і рахунки на оплату № 3485 від 22.12.16. та № 3486 від 23.12.16. на виконання приписів п. 4.2 Договору для здійснення відповідачем оплати виконаних позивачем зобов'язань за Договором на суму 513 361,20 грн. вказані рахунки отримані відповідачем 06.01.17.

З врахуванням приписів п. 4.2 Договору та дати отримання відповідачем рахунків на оплату, строк оплати є таким, що настав 09.01.17.

Відповідачем було здійснено оплату послуг з перевезення вантажу на суму 250 000,00 грн. до 12.01.17. та на суму 236 326,00 грн. за період з 16.01.17. по 02.06.17.

Несплаченими залишились грошові кошти в сумі 27 035,20 грн.

Оскільки відповідач не в повному обсязі оплатив грошові кошти за здійснені позивачем перевезення вантажу, вказане зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором перевезення.

За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, відповідачем вартість послуг з перевезення позивачем вантажу оплачено не було, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 27 035,20 грн. Таким чином, приймаючи до уваги все викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення основного боргу в сумі 27 035,20 грн. грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору, позивач на підставі п. 5.13 Договору просить суд стягнути з відповідача на свою користь 7 743,17 грн. пені.

Згідно з п. 5.13 Договору за несвоєчасну оплату наданих послуг Замовник платить Перевізникові пеню, що обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Крім того, при здійсненні перерахунку пені судом враховано, що на суму 92 035,20 грн. прострочення оплати наступило з 04.02.17., а не з 25.01.17., як на те вказує позивач, та судом враховано викладене в п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», відповідно до якого день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Здійснивши перерахунок пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд встановив, що її розмір становить 6 256,63 грн. Пеню в розмірі 1 486,54 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 846,03 грн. 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом здійснено перерахунок 3% річних з урахуванням викладеного при здійсненні перерахунку пені та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 711,32 грн. - 3% річних. 3% річних в розмірі 134,71 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Відповідачем власного розрахунку пені та 3% річних не надано, розрахунку позивача не оспорено.

З огляду на все викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» (03055, м. Київ, вул. Шулявська, 7; ідентифікаційний код 32736177) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» (01042, м. Київ, І.Кудрі, б. 12, офіс 5; ідентифікаційний код 36303499) 27 035 (двадцять сім тисяч тридцять п'ять) грн. 20 коп. - основного боргу, 6 256 (шість тисяч двісті п'ятдесят шість) грн. 63 коп. - пені, 711 (сімсот одинадцять) грн. 32 коп. - 3% річних, 1 527 (одну тисячу п'ятсот двадцять сім) грн. 18 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.06.17.

Суддя Т.М. Ващенко