ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа № 911/1148/17

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кім-Трейдінг», Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Петропавлівська Борщагівка
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська зернова компанія «Грейнкор», Київська обл., Бородянський р-н, с. Здвижівка
про стягнення 589690,97 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 12.04.2017
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 22.05.2017
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Кім-Трейдінг» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська зернова компанія «Грейнкор» (далі відповідач) про стягнення 589690,97 грн., з яких 409219 грн. основний борг, 63019,73 грн. інфляційні втрати, 18499 грн. 3% річних та 98953,24 грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки від 14.11.2014 № 160 щодо здійснення розрахунку за поставлений товар.

В процесі розгляду справи позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог від 13.06.2017, якою в порядку ст. 22 ГПК України зменшив розмір позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми основного боргу та просить стягнути з відповідача 408589 грн. основного боргу.

За таких обставин, в даному провадженні суд розглядає остаточні вимоги позивача про стягнення з відповідача 408589 грн. основного боргу, 63019,73 грн. інфляційних втрат, 18499 грн. 3% річних та 98953,24 грн. пені.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог від 13.06.2017 та просив суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до того, що у відповідності до положень договору строк виконання зобовязання та ціна товару узгоджується у заявці, яка повинна бути направлена на адресу відповідача, в той же час, матеріали справи не містять належним чином засвідчених копій заявок на кожну партію товару з узгодженим строком виконання зобовязання з оплати вартості товару та вартістю такого товару, а також не містять доказів направлення рахунків на оплату вартості товару. Оскільки сторони не погодили строк виконання зобовязання із оплати вартості товару у спосіб визначений договором поставки, а позивач у встановлений законом спосіб не вимагав неузгодженої оплати вартості товару, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. За вказаних обставин, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності від 13.06.2014, в якій зазначає, що вимоги в частині стягнення неустойки заявлені з пропуском позовної давності, у звязку з чим, просить суд застосувати до позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій позовну давність та за вказаних обставин відмовити в задоволенні позову у вказаній частині.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір поставки від 14.11.2014 № 160 (далі договір), відповідно до умов якого, позивач постачальник передає у власність відповідачу покупцю нафтопродукти (надалі товар), а покупець приймає і сплачує їх вартість. Кількість, асортимент, ціна та інші необхідні для поставки партії товару дані визначаються у додатках до договору, що складаються постачальником та підтверджуються шляхом підписання покупцем на умовах даного договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору ціна товару, що поставляється, узгоджується сторонами для кожної партії товару окремо у заявці. Ціна та кількість товару за даним договором складається з загальної вартості і кількості товару, що поставляється за даним договором протягом терміну його дії (п. 6.2 договору).

Пунктом 6.3 договору покупець зобовязався оплатити товар на умовах 100% попередньої оплати партії товару протягом одного дня з дати узгодження заявки, якщо інше не передбачене сторонами в відповідній заявці.

Згідно п. 6.4 договору оплата товару здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами договору, та діє до 31.12.2014 в частині поставок, а в частині здійснення грошових розрахунків до повного виконання грошових зобовязань. Якщо жодна зі сторін у термін одного місяця до закінчення терміну дії договору не виявила бажання його розірвати, договір вважається пролонгованим на термін 1 рік з дати його закінчення на тих самих умовах (п. 11.1 договору).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 703231,50 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: від 14.11.2014 № 1119 на суму 160069 грн., від 30.03.2015 № 446 на суму 191730 грн., від 28.04.2015 № 610 на суму 248520 грн., від 20.07.2015 № 1225 на суму 18000 грн., від 24.07.2015 № 1258 на суму 48912,50 грн., від 24.07.2015 № 1259 на суму 36000 грн., які підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками підприємств, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Для оплати поставленого товару позивач виставив відповідачу наступні рахунки на оплату: від 14.11.2014 № 1000 на суму 160069 грн., від 25.03.2015 № 311 на суму 191100 грн., від 28.04.2015 № 475 на суму 248520 грн., від 14.07.2015 № 849 на суму 54000 грн., від 23.07.2015 № 901 на суму 36000 грн., від 23.07.2015 на суму 48912,50 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Судом досліджені вищеперелічені видаткові накладні та встановлено, що в них зазначені вказані вище рахунки на оплату, що дає підстави дійти висновку про їх наявність у відповідача.

Разом з тим, відповідач свої договірні зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар в повному обсязі не виконав, в звязку з чим, за ним рахується борг в розмірі 408589 грн. різниця між перерахованими грошовими коштами та загальною вартістю поставленого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами п. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, відповідач не виконав своїх договірних зобовязань щодо здійснення повного розрахунку за поставлений товар, в звязку з чим, за ним на час розгляду справи рахується борг в розмірі 408589 грн. Доказів сплати вказаного боргу відповідач суду не надав.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено позов про стягнення 408589 грн. заборгованості за поставлений товар.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних з прострочених сум грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати з прострочених сум за загальний період прострочення 01.08.2015 по 01.02.2017 складають 63019,73 грн., 3% річних з прострочених сум за загальний період прострочення з 01.08.2015 по 01.02.2017 складають 18499 грн.

Здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимога позивача у вказаній частині підлягає задоволенню.

На підставі п. 7.3 договору позивач просить суд стягнути з відповідача за невиконання зобовязання з оплати вартості поставленого товару пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент виникнення заборгованості, від суми заборгованості за кожний день прострочення виконання грошового зобовязання, яка за розрахунком позивача з прострочених сум за загальний період прострочення з 01.08.2015 по 01.02.2017 складає 98953,24 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, належна до стягнення пеня повинна бути нарахована за шість місяців з простроченого платежу за відповідний період виходячи з дня початку строку прострочення.

Судом встановлено, що позивач здійснює ряд нарахування пені за прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобовязань з оплати поставлено товару за період прострочення, який знаходиться поза межами шестимісячного періоду від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, у звязку з чим, суд відмовляє в частині позовних вимог у вказаній частині з огляду на їх безпідставність. Також позивач здійснює ряд нарахування пені за прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобовязань з оплати поставлено товару за період прострочення в межах шестимісячного періоду визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України.

Разом з тим, відповідач подав до суду клопотання про застосування до вказаних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобовязання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення ч. 6 ст. 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором, позивач заявляє до стягнення пеню за загальний період прострочення з 01.08.2015 по 01.02.2017.

Як встановлено судом, шестимісячний період прострочення, визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, за останньою видатковою накладною від 24.07.2015 № 1259 спливає 25.01.2016, від дня коли зобовязання мало бути виконане

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 13.04.2017, про що свідчить штамп господарського суду Київської області на позовній заяві від 12.04.2017.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені поза межами однорічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, строк позовної давності у даному спорі в частині вимог про стягнення пені сплинув до звернення позивача з позовом.

Про застосування судом наслідки спливу строку позовної давності відносно вказаних вимог відповідачем у справі зроблено заяву до винесення рішення.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд також зазначає, що правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача доведено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги в частині вимог про стягнення пені задоволенню не підлягають, а відтак суд відмовляє в їх задоволенні.

Заперечення відповідача проти позовних вимог з підстав того, що у відповідності до положень договору строк виконання зобовязання та ціна товару узгоджується у заявці, яка повинна бути направлена на адресу відповідача, в той же час, матеріали справи не містять належним чином засвідчених копій заявок на кожну партію товару з узгодженим строком виконання зобовязання з оплати вартості товару та вартістю такого товару, не приймаються судом до уваги при вирішенні спору та відхиляються з огляду на таке.

Відсутність в матеріалах справи належним чином засвідчених копій заявок на кожну партію товару з узгодженим строком виконання зобовязання з оплати вартості товару та ціною товару, ніяким чином не вливає на обовязок відповідача здійснити розрахунок за отриманий ним товар на підставі вищеперелічених видаткових накладених, в яких в свою чергу вказано, зокрема, вартість товару, що поставляється. Покупець, підписавши та скріпивши печаткою товариства видаткові накладні без будь яких зауважень чи застережень засвідчив про узгодження між постачальником та покупцем товару, його кількість та вартість, що вказані в таких накладених.

Що стосується посилань відповідача про те, що сторони не погодили строк виконання зобовязання із оплати вартості товару у спосіб визначений договором поставки та те, що матеріали справи не містять доказів направлення рахунків на оплату вартості товару, то вони також не приймаються судом до уваги при вирішенні спору та відхиляються у звязку з тим, що вони є необґрунтованими та недоведеними з огляду на таке.

Згідно п. 6.4 договору оплата товару здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку.

Судом досліджені вищеперелічені видаткові накладні, за якими відповідач прийняв поставлений позивачем товар та встановлено, що в них зазначені вищеперелічені рахунки на оплату, виставлені позивачем, що дає підстави дійти висновку про їх наявність у відповідача.

За вказаних обставин, відповідач повинен був здійснити оплату товару у погоджений в п. 6.4 договору строк виконання зобовязання із оплати вартості товару.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що він не був позбавлений права звернутись до позивача про надання йому необхідних даних або документів необхідних для здійснення розрахунку за поставлений товар у разі їх відсутності.

З огляду на зазначене та враховуючи, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 408589 грн. основного боргу, 63019,73 грн. інфляційних втрат, 18499 грн. 3% річних є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. В решті позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 98953,24 грн. суд відмовляє з огляду на їх безпідставність.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 1291 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська зернова компанія «Грейнкор» (07830, Київська обл., Бородянський район, с. Здвижівка, вул. Центральна, 102, ідентифікаційний код 38392926) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кім-Трейдінг» (08130, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Петлопавлівська Борщагівка, вул. Леніна, 1-Б, ідентифікаційний код 38607024) 408589 (чотириста вісім тисяч пятсот вісімдесят девять) грн. основного боргу, 63019 (шістдесят три тисячі девятнадцять) грн. 73 коп. інфляційних втрат, 18499 (вісімнадцять тисяч чотириста девяносто девять) грн. 3% річних, 7351 (сім тисяч триста пятдесят одну) грн. 61 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 16.06.2017.