РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2017Справа №910/5353/17

За позовомГромадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк»
до 1. Національного банку України 2. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачівФонду гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання недійсним договору застави майнових прав
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Шепотько О.А., Василенко Ю.В., Бадаліс Р.В., Кононенко Р.О., Шорохов В.М.
від відповідача 1: від відповідача 2: від третьої особи:Шевчук П.О., Шматко В.О. Ханович К.В., Коваленко М.Ю. Костюков Д.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» (позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (відповідач 2) про визнання недійсним договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок укладення договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 були порушені інтереси кредиторів банку 4 черги, інтереси яких представляє Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк». Підставами для визнання спірного договору недійсним позивач вважає недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення правочину, недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, а також невідповідність предмету застави вимогам, встановленим Національним банком України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 15.05.2017.

23.05.2017 відповідачем 1 на виконання вимог ухвали суду від 06.04.2017 р. було подано до суду засвідчені копії кредитного договору №37 від 11.04.2014 та договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 з додатковими договорами до них.

У судовому засіданні 15.05.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено перерву до 29.05.2017.

23.05.2017 відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Національний банк України проти задоволення позову заперечив, посилаючись на відсутність у Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» порушеного суб'єктивного права, на захист якого подано позов. За твердженнями відповідача 1, сторонами спірного договору було дотримано передбачену законом форму його укладення та досягнуто згоди з усіх істотних умов правочину. Також позивачем не доведено, що у заставу були передані майнові права за кредитними договорами, які класифікувались як проблемні чи безнадійні.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву проти позову надав заперечення, посилаючись на дотримання вимог закону при укладенні договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 29.05.2017 судом вирішено здійснювати розгляд справи №910/5353/17 у закритому судовому засіданні, а також продовжено розгляд справи на п'ятнадцять днів.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 29.05.2017 судом оголошено перерву до 14.06.2017.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 30.05.2017 про витребування у Національного банку України документів та інформації, оскільки позивачем не було доведено наявності підстав, необхідних для витребування доказів в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд наголошує, що суд самостійно встановлює обставини, що входять до предмету доказування у справі, при цьому, позивачем не доведено, що документи та відомості, які просить витребувати позивач, можуть встановити обставини, що входять до предмету доказування у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.06.2017 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи відкладено на 19.06.2017.

Представники позивача у судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Усне клопотання представника позивача про витребування доказів, заявлене в судовому засіданні 19.06.2017, залишено судом без задоволення як необґрунтоване та безпідставне.

Також представники позивача заявили суду усне клопотання про призначення колегіального розгляду справи, посилаючись на складність даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яка справа, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Суд зазначає, що призначення колегіального розгляду спору є виключно правом суду, що реалізовується на розсуд суду, проте позивачем не доведено наявності прямо передбачених у ч. 1 ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України підстав для колегіального розгляду даного спору, у зв'язку з чим судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання позивача.

Представники відповідачів 1, 2 та третьої особи у судове засідання з'явились, проти задоволення позову надали заперечення.

У судовому засіданні представник відповідача 1 підтримав клопотання про припинення провадження у справі, подані до суду 10.05.2017, 26.05.2017 та 09.06.2017, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на непідвідомчість даного спору господарському суду, оскільки позов подано в інтересах позивача іншою особою.

Розглянувши клопотання відповідача 1 про припинення провадження у справі, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто, предмет спору не охоплюється статтею 12 Господарського процесуального кодексу України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що: позов подано в інтересах позивача іншими, крім органів прокуратури, юридичними особами, державними або іншими органами (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України) (п. 4.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Таким чином, у випадку встановлення судом під час розгляду справи, що позов подано в інтересах позивача (конкретної особи/конкретних осіб) іншими, крім органів прокуратури, юридичними особами, державними або іншими органами, провадження у справі підлягає припиненню.

Як вбачається з позовної заяви, Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» не обґрунтовує свої позовні вимоги саме здійсненням представництва в суді/захистом прав та інтересів інших конкретних осіб (іншої конкретної особи), тобто не визначає чіткого переліку вкладників, в інтересах яких звертається, а вказує на наявність підстав для захисту інтересів усіх «кредиторів банку, у тому числі 4 черги, інтереси якої і представляє Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк».

За наведених обставин, оскільки позов у даній справі подано позивачем - Громадською організацією «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк», що відповідно до своєї статутної діяльності захищає інтереси вкладників та кредиторів АТ «Дельта Банк» загалом, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовує свої вимоги порушенням прав/інтересів необмеженого кола осіб (вкладників та кредиторів відповідача 2), а не прав/інтересів конкретного вкладника.

З огляду на зазначене, у суду відсутні підстави вважати, що у даному випадку наявні відносини щодо представництва позивачем інтересів конкретного вкладника (кредитора)/конкретних вкладників (кредиторів), а тому з урахуванням, що позов у даній справі подано самим позивачем - громадською організацією «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» на виконання цілей статутної діяльності, а отже, опосередковано і у власних інтересах, оскільки діяльність позивача, власне, спрямована на захист прав і інтересів вкладників та кредиторів АТ «Дельта Банк» на стадії його ліквідації.

При цьому, згідно з п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, обставини, про які зазначає відповідач 1, не є підставами для припинення провадження у справі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що даний спір є підвідомчим господарському суду, у зв'язку з чим у задоволенні клопотання відповідача 1 про припинення провадження у справі відмовлено.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні здійснювалась фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11.04.2014 між Національним банком України (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (позичальник) укладено кредитний договір №37, за яким кредитор надав позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 1 000 000 000,00 грн. на строк з 11.04.2014 до 03.04.2015 включно. Розмір процентної ставки за користування кредитом встановлюється на рівні 19,5% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, відповідно до п. 1 якого предметом застави є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього договору (боржники), що є його невід'ємною частиною. Станом на 10.04.2014 заборгованість за кредитними договорами становить 3 773 692 697,07 грн.

Згідно з п. 1.3 договору застави майнових прав (в редакції додаткового договору №1 від 02.03.2015) надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору №37 від 11.04.2014, укладеного між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі: повернення заставодавцем заставодержателю заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитним договором; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, та відшкодування збитків.

Перелік кредитних договорів, майнові права за якими передані в забезпечення Національному банку України, викладено Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» в реєстрі укладених банком-позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами, що пропонуються в забезпечення Національному банку України, форму якого було затверджено Постановою Правління Національного банку України №91 від 24.02.2014 «Про затвердження Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності».

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсним договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, внаслідок укладення якого були порушені інтереси вкладників банку.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 1 Закону України «Про заставу», яка кореспондується зі статтею 572 Цивільного кодексу України, встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

У статті 574 Цивільного кодексу України визначено, що застава виникає на підставі договору.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

За своїм змістом та правовою природою укладений відповідачем 1 та відповідач 1 договір застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 є договором застави, який підпадає під правове регулювання норм статей 572-593 Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу».

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У даному випадку господарський суд зазначає, що позивач стороною спірного правочину не є, а відтак останнім повинно буди доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, що Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» є заінтересованою особою, в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, при вирішенні питання про недійсність договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014.

Цивільний кодексу України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Аналогічні висновки викладено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15.

З матеріалів справи вбачається, що 30.10.2015 Громадській організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» видано свідоцтво про реєстрацію громадського об'єднання як громадської організації чи громадської спілки №1449694 (дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №0057036 від 16.11.2015).

Правові та організаційні засади діяльності громадських організацій визначені в Законі України «Про громадські об'єднання», за змістом ч. 3 ст. 1 якого громадською організацією є громадське об'єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

За приписами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про громадські об'єднання» для здійснення своєї мети (цілей) громадське об'єднання має право, зокрема, звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами.

Громадське об'єднання зі статусом юридичної особи має право, у тому числі, бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про громадські об'єднання).

При цьому, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту 2 частини 1 статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов'язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Згідно з п. 1.1 статуту позивача, затвердженого установчими зборами Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» (протокол №1 від 10.10.2015) (далі - статут), Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» є неприбутковою громадською організацією кредиторів і вкладників АТ «Дельта Банк» з метою захисту прав і інтересів вкладників та кредиторів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на стадії його ліквідації.

Відповідно п. 2.2 статуту позивача завданнями громадської організації є, зокрема, представництво та захист прав та законних інтересів вкладників та кредиторів АТ «Дельта Банк» в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, громадських об'єднаннях, судах будь-якої юрисдикції та інстанції, в установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2013 від 28.11.2013 вказав, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено її статутними документами та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Викладені у рішенні Конституційного Суду України №12-рп/2013 від 28.11.2013 року висновки дають підстави вважати, що для представництва громадською організацією інтересів іншої (-их) особи (осіб) (тобто, конкретної особи або конкретних осіб) необхідна одночасна наявність двох елементів:

наявність спеціального закону (що регулює відповідні правовідносини, з приводу яких існує спір), що визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб;

наявність у статутних документах повноважень громадської організації на захист в суді інтересів інших осіб.

Позивач, в свою чергу, обґрунтовуючи наявність у нього порушеного права, зазначає, що на підставі спірного договору відповідач 1 вправі позачергово, відповідно до ч.3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», задовольнити свої кредиторські вимоги, що має наслідком порушення прав та інтересів інших черг кредиторів, у тому числі 4 черги, інтереси якої і представляє Громадська організація «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк».

Разом з цим, Закон України «Про громадські об'єднання» не передбачає право громадських об'єднань на звернення до суду за захистом інтересів вкладників (кредиторів) банку, що ліквідується; відсутні такі положення і в законодавстві, що регламентує банківські правовідносини, у тому числі Цивільному кодексі України, Законах України «Про банки і банківську діяльність», «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тощо. Правові підстави для звернення громадських організацій до господарського суду за захистом спільних інтересів вкладників банку чинним законодавством наразі не визначені. Звернення до господарського суду за захистом порушених прав невизначеного кола суб'єктів чинним Господарським процесуальним кодексом України не допускається.

Також, в матеріалах справи відсутні докази (довіреність, договір про правову допомогу тощо), що підтверджують надання певними вкладниками (кредиторами) банку повноважень позивачу на представництво їх інтересів відповідно до вимог глави 17 Цивільного кодексу України.

У даному випадку, за висновками суду, виступаючи самостійно у правовому статусі позивача та зазначаючи про порушення прав вкладників відповідача 2 загалом (в цілому), Громадською організацією «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» не доведено суду, яким чином укладення відповідачами 1 та 2 договору застави майнових прав порушує права безпосередньо громадської організації, яка стороною спірного договору не є.

Крім того, обґрунтованими є заперечення відповідачів про те, що позивача як суб'єкта цивільних правовідносин не існувало на момент вчинення спірного правочину. Як встановлено судом, договір застави майнових прав №37/ЗМП було укладено 11.04.2014, а державну реєстрацію Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» як юридичної особи проведено лише 16.11.2015, що саме по собі виключає факт порушення прав та інтересів позивача в момент вчинення спірного правочину.

Таким чином, із наведених вище положень закону та роз'яснень Конституційного Суду України вбачається, що позивачами у спорах, які розглядаються господарськими судами, є особи, права або охоронювані законом інтереси яких порушені, тобто такі відносини мають приватноправовий характер. Проте, заявлені у даній справі позовні вимоги не відносяться до приватноправових, та виходячи із того, що таке звернення Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» мало місце поза відносинами представництва, передбаченими главою 17 Цивільного кодексу України, та враховуючи відсутність відповідного закону, який би визначав право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб у спірних правовідносинах, а також невизначення таких осіб у позові у якості позивачів особою, яка його подала, суд дійшов висновку про те, що позивач не наділений правом на звернення до господарського суду з даним позовом.

Такі висновки суду підтверджуються, зокрема, позицією Вищого господарського суду України, яка викладена в постановах від 15.03.2017 у справі №922/2111/16, від 13.12.2016 у справі №922/2113/16.

У даному випадку судом також прийнято до уваги, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру. На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу. Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення Суду у справі Наталія Михайленко проти України, no.49069/11, від 30.05.2013).

За таких обставин, оскільки позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, господарський суд дійшов висновку про відсутність у позивача в межах даної справи матеріального суб'єктивного права, на захист якого подано позов, що є окремою підставою для відмови в задоволенні даного позові.

Як наслідок, доводи позивача про недотримання вимог законодавства при укладенні між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 судом не досліджуються та не оцінюються на предмет наявності підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Враховуючи викладене вище, з огляду на висновки суду про відсутність у позивача порушеного суб'єктивного права, на захист якого поданого позов, позовні вимоги Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» до Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійним договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.06.2017.

Суддя В.П. Босий