РІШЕННЯ

31 травня 2017 рокуСправа № 921/248/17-г/14
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Кью" вул.Івана Акінфієва, 14-Б (вул. Юліуса Фучика), м. Дніпро, 49027

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, Тернопільська область,46400

про cтягнення заборгованості в сумі 423 447, 37 грн.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився.

відповідача: ОСОБА_3, довіреність №б/н від 29.09.14 р.

після оголошення перерви у судовому засіданні:

позивача: ОСОБА_4, довіреність №б/н від 25.04.2017 р.

відповідача: не з'явився.

Суть справи:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Кью" звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ТОВ "Т-ПС" про стягнення заборгованості в сумі 423 447, 37 грн.

Ухвалою від 13.04.2017 суд порушив провадження по справі та призначив її до розгляду на 03.05.2017.

В обґрунтування заявлених вимог, які підтримані у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на те, що ТОВ "Т-ПС" свої зобовязання щодо оплати прийнятого згідно договору №40 від 16.09.2016 р. товару, належним чином не виконало.

До матеріалів справи від позивача надійшли пояснення по справі №б/н від 31.05.2017 р., згідно яких останній змінив період нарахування 3% річних та пені, а саме з 29.03.2017 р. по 09.04.2017 р.

Разом з тим, представник ТОВ "ОСОБА_2 Кью" у судовому засіданні, подав заяву №б/н (вх. №11995), в якій просить суд розглядати справу в межах підстав та предмету згідно первинних позовних вимог та брати до уваги розрахунки пені і 3% річних за період нарахування з 25.03.2017 р. по 05.04.2017 р.

Приймаючи до уваги приписи ст. 22 ГПК України, а також те, що подана заява не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів, остання приймається судом. Таким чином, справа розглядається судом згідно до первинних позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача заявлені вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов, зауваживши при цьому, що товар фактично був відправлений його контрагентом не 24.02.2017 а 28.02.17 р. та отриманий ТОВ "Т-ПС" 01.03.17 р. Про вказане свідчить товарно-транспортна накладна №28/02-2017 від 28.02.2017, що складена та підписана позивачем без зауважень та застережень.

Учасникам судового процесу належні їм права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України, роз'яснено.

За відсутності відповідного клопотання, в порядку ст. 81-1 ГПК України технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Зокрема, такими підставами є правочини.

Як слідує із матеріалів справи, 16.09.2016 року між позивачем (Продавець) та ТОВ "Т-ПС" (Покупець) було укладено договір поставки №40 (далі - Договір), згідно з п.1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобовязується передавати у власність (поставляти), а Покупець приймати та оплачувати Дріт 1,8,2,2 мм ДСТУ 9389-75 для виробництва пружинних механізмів і пристроїв, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена Сторонами у Специфікаціях, які є додатками до цього Договору і становлять його невідємну частину (надалі Товар).

Специфікації підписуються Сторонами та скріплюються їхніми печатками у встановленому п.п. 4.1-4.7 Договору порядку (п.1.2.).

Відповідно до п.2.1. даного правочину, сторони домовились про 100% оплату на поточний рахунок по факту поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів.

Розрахунок за фактично одержану партію Товару здійснюється Покупцем на підставі належним чином оформлених актів приймання-передачі Товару та/або товарно-транспортних (видаткових) накладних (залежно від умов поставки Товару) та рахунків-фактур Постачальника (п. 3.3. Договору).

У пункті 4.6. Договору контрагентами узгоджено, що поставка Товару, за домовленістю Сторін, може здійснюватися на умовах (DDP) Україна, 46002, м. Тернопіль, вул.. Промислова, будинок 30. Строк поставки кожної окремої партії Товару визначається в Специфікаціях на Товар, якщо інше не обумовлено в Специфікації.

Згідно п.5.6 укладеного Договору право власності на Товар та ризики виникають у Покупця в момент передачі Товару Покупцю (вантажоодержувачу), що фіксується накладною про приймання товару або ОСОБА_4 приймання-передачі товару.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріпленням печатками Сторін і діє до 31.12.2016 року, а якщо жодна зі Сторін не підтвердила письмово припинення дії цього Договору до дати такого припинення він вважається продовженим на той же строк та на тих самих умовах (п.8.1 договору).

В подальшому між сторонами укладались додатки до договору, зокрема Додаток №1 - Специфікація №7 на придбання продукції від 24.02.2017 року, згідно якого господарські товариства погодили порядок оплати за поставлений товар: 100% оплата на поточний розрахунковий рахунок Постачальника по факту поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів.

На виконання умов укладеного правочину та специфікації №7, позивач поставив своєму контрагенту - відповідачу у справі, товар на загальну суму 419 175 грн. 24 коп., згідно видаткової накладної №21 від 24.02.2017 року та рахунку на оплату №22 від 24.02.2017 р. (копії видаткової накладної та рахунку знаходяться в матеріалах справи).

Вищезазначений первинний документ бухгалтерського обліку підписаний представниками сторін без зауважень та заперечень та скріплений їх печатками. Як наслідок, суд вважає належним чином підтвердженим факт поставки товару відповідачу на загальну суму 419 175 грн. 24 коп.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між учасниками спору суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

31.03.2017 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою претензією №б/н та б/д щодо сплати в строк до 03.04.2017 р. існуючої заборгованості в сумі 419 175 грн. 24 коп., зазначивши при цьому, що відповідно до п.2.1. укладеного договору відповідач зобовязаний був сплатити кошти за отриману продукцію в строк до 28 березня 2017 року.

Разом із претензією відповідачу надсилався акт звірки взаєморозрахунків.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, господарське товариство відповіді на зазначену претензію не надало, акт звірки не підписало, заборгованість за договором не погасило.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, умовами укладеного правочину, а також специфікації №7, передбачено, що 100% оплата на поточний розрахунковий рахунок Постачальника по факту поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів.

Згідно п.5.6 укладеного Договору право власності на Товар та ризики виникають у Покупця в момент передачі Товару Покупцю - вантажоодержувачу.

Між відповідачем та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір-заявку на перевезення вантажу №28 від 28.02.2017 р., згідно якого місцем завантаження є м. Дніпро, вул. Бориса Колотова, місцем вигрузки - м. Тернопіль, вул. Промислова, 30, вага вантажу - 22 тонни (копія договору-заявки знаходиться в матеріалах справи).

01.03.2017 р. між ТОВ "Т-ПС" та ФОП ОСОБА_5 підписано ОСОБА_4 №ОУ-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на виконання договору-заявки №28 від 28.02.2017р.

Отже, фактично товар був відправлений ТОВ Т-ПС його контрагентом 28.02.2017 р., про що свідчить товарно-транспортна накладна №28/02-2017 від 28.02.2017 р. та отриманий відповідачем 01.03.2017 р.

Умовами укладеного правочину, його учасники встановили обов'язок Покупця оплатити матеріальні цінності з того моменту, коли він їх фактично отримав , а не з дати передачі ТОВ "ОСОБА_2 Кью" товару перевізнику, як хибно вважає позивач.

Таким чином, відповідач зобовязаний був оплатити отриманий товар до 29.03.2017 року включно.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 419 175 грн. 24 коп., яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

У відповідності до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У пункті 6.3. Договору його контрагенти домовились, що у випадку прострочення оплати за поставлену партію Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої в строк партії Товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Покупця від виконання зобовязань по оплаті.

На підставі зазначеного пункту угоди позивачем заявлено до стягнення 3 858,70 грн. пені, нарахованої в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 25.03.2017 р. по 05.04.2017р.

Крім того, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 413,43грн. 3% річних, нарахованих за період з 25.03.2017 р. по 05.04.2017р.

Перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості, суд вважає, що до стягнення підлягають 241,17 грн. 3% річних та 2 250,91 грн. пені, адже строк їх нарахування має розпочинатися з 30.03.2017 р., а не з 25.03.2017 р. (оскільки кінцева дата оплати поставленого товару 29.03.2017 р.) як визначив позивач. Як наслідок, у стягненні 3% річних та пені, що нараховані за період з 25.03.2017 р. по 29.03.2017 р. суд відмовляє та констатує, що в цій частині позов суперечить закону та фактичним обставинам.

У відповідності до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. ст. 1, 2, 32-34, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" (вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, Тернопільська область,46400, іден. код 36509185) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Кью" (вул. Івана Акінфієва, 14-Б (вул. Юліуса Фучика), м. Дніпро, 49027, іден. код 39288018) 421 667 (чотириста двадцять одну тисячу шістсот шістдесят сім) 32 коп. заборгованості, що складається з: 419 175 (чотириста девятнадцять тисяч сто сімдесят пять) грн. 24 коп. основної суми боргу, 241 (двісті сорок одна) грн. 17 коп. 3% річних, 2 250 (дві тисячі двісті пятдесят) грн. 91 коп. - пені та 6 349 (шість тисяч триста сорок девять) грн. 13 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 12.06.2017 р.

Суддя О.В. Руденко