номер провадження справи 9/14/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017 Справа № 908/1003/17

за позовом: Публічного акціонерного товариства Мелітопольгаз (72318, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чкалова, 47-а)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Мелітопольські теплові мережі (72310, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Покровська, 61)

про стягнення суми 11 176 255,29 грн.

Суддя Боєва О.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 141 від 27.01.2017р.;

Від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Мелітопольгаз, м. Мелітополь Запорізької області, звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Мелітопольські теплові мережі, м. Мелітополь Запорізької області, заборгованості за надані в січні, лютому, березні 2017р. послуги з розподілу природного газу в розмірі 12 369 096,63 грн., пені в розмірі 640 001,72 грн., 3 % річних в розмірі 57 579,73 грн. та інфляційних втрат в розмірі 376 912, 28 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.05.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1003/17, справі присвоєно номер провадження 9/14/17, судове засідання призначено на 30.05.2017р. Ухвалою суду від 30.05.2017р. на підставі ст. 77 ГК України розгляд справи відкладено на 13.06.2017р.

Справу розглянуто 13.06.2017р., оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

За клопотанням представника позивача розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

30.05.2017р. до господарського суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача суму 11 397 599,92 грн. основного боргу, суму 640 001,72 грн. пені, суму 57 579,73 грн. 3 % річних та суму 260080,82 грн. інфляційних втрат. Вказаною заявою позивач фактично зменшує розмір заявлених позовних вимог. Заява подана відповідно до ст. 22 ГПК України, відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить правам і охоронюваним законом інтересам сторін та прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 13.06.2017р. представником позивача подано заяву за вих. № 990 від 13.06.2017р. про уточнення позовних вимог, згідно якої, у звязку з добровільним погашенням відповідачем після звернення з позовом до суду частини суми основної заборгованості, позивач просить стягнути з ТОВ Мелітопольські теплові мережі суму 10 222 881,57 грн. основного боргу, суму 625 911,95 грн. пені, суму 57 579,73 грн. 3% річних та суму 269 882,04 грн. інфляційних втрат.

Суд відзначає, що за змістом заява позивача фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог. Заява подана позивачем відповідно до ст. 22 ГПК України, відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить правам і охоронюваним законом інтересам сторін та прийнята судом до розгляду.

Таким чином, предметом спору у даній справі, є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 10 222 881,57 грн. основного боргу, суми 625 911,95 грн. пені, суми 57 579,73 грн. 3% річних та суми 269 882,04 грн. інфляційних втрат, всього 11 176 255,29 грн.

Представник позивача у судовому засіданні 13.06.2017р. підтримав позовні вимоги з урахуванням останньої заяви про зменшення розміру позовних вимог за вих. № 990 від 13.06.2017р. Обґрунтовуючи позов посилається на те, що на виконання укладеного між ПАТ «Мелітопольгаз» та ТОВ «Мелітопольські теплові мережі» договору № 2494 від 30.09.2015р., позивачем було надано відповідачу послуги з розподілу природного газу в січні, лютому, березні 2017 року у належний спосіб та строки. За твердженням позивача, відповідач своє зобов'язання з оплати наданих послуг з розподілу природного газу у спірний період до цього часу не виконав, чим порушив умови договору та положення чинного законодавства України. Станом на 01.05.2017р. заборгованість відповідача за надані позивачем послуги складала 12 369 096,63 грн. За доводами позивача, неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань за договором є підставою для покладення на останнього додаткової відповідальності у вигляді передбачених договором та Законом санкцій. На підставі ст.ст. 205, 526, 530, 628, 629 ЦК України, ст. 11, 173, 174, 193 ГК України просить позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не спростував, письмового відзиву та інших витребуваних судом документів не надав, представника у судове засідання не направив. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Відповідно до підпункту 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В даному випадку, ухвали господарського суду від 16.05.2017р. про порушення провадження у справі та від 30.05.2017р. про відкладення розгляду справи на 13.06.2017 р. було направлено відповідачу на адресу, зазначену у позовній заяві: 72310, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Покровська, 61, що співпадає з інформацією про юридичну особу, вказану самим відповідачем. Отже, про час та місце слухання даної справи відповідач був повідомлений належним чином.

Від відповідача 13.06.2017р. о 15 год. 45 хв. на електронну пошту суду надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи та відкладення судового засідання у звязку з знаходженням його повноважного представника на лікарняному та директора підприємства у щорічній відпустці.

Представник позивача проти клопотання відповідача заперечив.

Розглянувши клопотання відповідача, суд відмовив у його задоволенні з наступних підстав.

Згідно зі ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представниками юридичних осіб можуть бути керівники та інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю.

Згідно зі ст. 22 ГПК України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, в разі неможливості бути особисто присутнім у судовому засіданні, а також в разі зайнятості одного із представників, директор ТОВ «Мелітопольські теплові мережі» не був позбавлений можливості направити у судове засідання іншого свого представника.

При цьому, суд наголошує, що розгляд справи вже відкладався. З моменту порушення провадження у справі (16.05.2017р.), у відповідача було достатньо часу для надання письмового відзиву з викладенням своєї правової позиції щодо предмету спору, чим він не скористався.

Слід також зазначити, що доказів на підтвердження викладених у своєму клопотанні обставин відповідачем не надано.

Відкладення на підставі ст. 77 ГПК України розгляду справи є правом, а не обовязком суду, і використовується ним, якщо неявка представника сторони перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 75 ГПК України дозволяє суду розглянути спір за наявними у справі матеріалами, у випадку, якщо відзив на позов та витребувані судом документи не надані.

Враховуючи обмеженість розгляду справи визначеним законом процесуальним строком та достатність матеріалів справи для розгляду справи, оскільки про час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі його представника за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

На виконання вимог Закону України Про ринок природного газу та Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015р. № 2498, позивачем - ПАТ Мелітопольгаз, було направлено відповідачеві - ТОВ Мелітопольські теплові мережі, заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу.

Відповідачем зазначена заява була підписана та повернута позивачу з відповідними додатками.

Згідно з умовами типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. № 2498 (надалі договір), оператор ГРМ (ПАТ «Мелітопольгаз») зобов'язується надати Споживачу (ТОВ Мелітопольські теплові мережі) послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов'язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором (п.2.1 договору).

Пунктом 3.2 договору встановлено, що за наявності підтвердженого обсягу природного газу Споживача та відсутності простроченої заборгованості за цим договором оператор ГРМ забезпечує розподіл природного газу, що належить Споживачу, до межі балансової належності його об'єкта з дотриманням належного рівня надійності, безпеки, якості та величини тиску природного газу. Приймання-передача обсягу газу, належного споживачу, а також перехід експлуатаційної відповідальності за стан газових мереж від оператора ГРМ до Споживача відбуваються на межі балансової належності об'єкта споживача.

За визначенням п. 6.6 договору, надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу Споживачу, що не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем.

Умовами пунктів 6.3 та 6.4 договору передбачено, що розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок оператора ГРМ. Дата оплати визначається датою, на яку були зараховані кошти на рахунок Оператора ГРМ.

Згідно з пунктом 7.4 договору споживач зобовязується здійснювати розрахунки в розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Пунктом 8.2 договору сторонами узгоджено, що у разі порушення Споживачем строків оплати за цим Договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Обставини справи свідчать, що на виконання умов договору позивач у період з січня по березень 2017 р., включно, передав, а відповідач прийняв надані послуги з розподілу природного газу в обсязі 15 402 840 м.куб на загальну суму 12 369 096,63 грн., що підтверджується актами наданих послуг з розподілу природного газу, а саме:

- акт наданих послуг з розподілу природного газу від 31.01.2017 р. 6 860 917 м.куб;

- акт наданих послуг з розподілу природного газу від 28.02.2017 р. 5 490 636 м.куб;

- акт наданих послуг з розподілу природного газу від 31.03.2017 р. 3 051 287 м.куб.

Вказані акти надання послуг відповідачем погоджені та підписані, отже, позивач свої зобов'язання за договором у заявленому періоді виконав у повному обсязі.

На оплату відповідачу були виставлені відповідні рахунки на оплату (арк. справи 18 -20).

Відповідач здійснив оплату частково.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідач порушив умови договору щодо сплати наданих послуг з розподілу природного газу, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в сумі 10 222 881,57 грн. (з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог). За порушення відповідачем зобовязань за договором позивачем відповідачу також нараховано суму 625 911,95 грн. пені на підставі п. 8.2 договору, а також суму 57 579,73 грн. 3% річних та суму 269 882,04 грн. інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами 2, 3 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів. (Аналогічні норми містяться в статтях 173 175 Господарського кодексу України).

Позовні вимоги ґрунтуються на договорі, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір про надання послуг є двосторонньозобовязувальним, оскільки і виконавець, і замовник наділені як правами, так і обовязками. На виконавця покладено обовязок надати послуги і надано право на одержання відповідної плати або відшкодування фактичних витрат, необхідних для виконання договору. Замовник, в свою чергу, зобовязаний оплатити послуги і наділений правом вимагати належного надання послуг з боку виконавця.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем та відповідачем склалися господарські відносини на підставі укладеного ними договору, який породив взаємні обовязки: обовязком позивача стало надання відповідачу передбачених договором послуг, а обовязком відповідача оплата їх вартості на умовах, визначених договором.

Судом встановлено, що позивачем зобовязання за договором було виконано належним чином, зокрема, були надані послуги з розподілу природного газу в період січень березень 2017 року, включно. В свою чергу, відповідач своє зобов'язання з оплати наданих послуг з розподілу природного газу належним чином не виконав.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Умовами договору (п. 6.3, 6.4) передбачено, що розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач доказів належного виконання зобовязання за договором щодо сплати в повному обсязі наданих послуг з розподілу природного газу згідно з узгодженими актами за спірний період (січень-березень 2017 р., включно) суду не надав, що призвело до утворення у нього заборгованості за договором.

Таким чином, вимоги про стягнення з ТОВ Мелітопольські теплові мережі на користь ПАТ Мелітопольгаз суми 10 222 881,57 грн. боргу є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобовязання позивач просить суд стягнути з відповідача суму 625 911,95 грн. пені, суму 57 579,73 грн. 3% річних та суму 269 882,04 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення грошового зобовязання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також розяснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Разом з тим, статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимога про стягнення пені заявлена позивачем на підставі пункту 8.2 договору, за змістом якого, у разі порушення Споживачем строків оплати за цим Договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи, що відповідач з моменту отримання рахунків та актів наданих послуг з розподілу природного газу в січні, лютому та березні 2017 року зобов'язання з оплати таких послуг на суму 12 369 096,63 грн. в повному обсязі не виконав, факт прострочення зобовязання суд вважає доведеним. Прострочення виконання цього зобов'язання є підставою для нарахування пені згідно п. 8.2 договору, починаючи з 01.02.2017 р., 01.03.2017 р., 01.04.2017 р., за відповідні періоди.

Розрахунок пені перевірено судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» та визнано вірним, тому вимога про стягнення з відповідача суми 625 911,95 грн. пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також судом перевірено розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з дати початку порушення грошового зобовязання та суми боргу, що існували у спірний період (з урахуванням часткового погашення заборгованості за зобовязаннями січня 2017р.).

Суд відзначає, що в розрахунку позивача часткові оплати у квітні 2017 р. за зобовязаннями січня 2017 р. не враховані, разом з тим, з огляду на допущені позивачем арифметичні помилки, заявлена до стягнення сума 3% річних є меншою, ніж встановлено судом, тому вимога про стягнення з відповідача 3% річних підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме: в розмірі 57 579,73 грн.

Вимога про стягнення втрат від інфляції також підлягає задоволенню в межах заявленого позивачем їх розміру.

При цьому суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р. Так, в зазначеному листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р. вказано, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», врахувавши приписи постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14, листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період на останній день місяця (січень, лютий, березень 2017 р.) та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, суд встановив, що за заявлений позивачем період сума втрат від інфляцій складає 341 078,33 грн., тому вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат задовольняється судом в межах заявленої позивачем до стягнення суми 269 882,04 грн.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, обґрунтованість позовних вимог.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми сплаченого судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України Про судовий збір.

Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом розглядаються вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 11 176 255,29 грн. (з урахуванням прийнятої судом заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог), тобто, предметом розгляду даної справи є вимога майнового характеру, за яку належить до сплати 1,5 відсотки ціни позову, що складає 167 643,83 грн.

Згідно наданого до позову платіжного доручення № 5695 від 26.04.2017 р. позивачем сплачено суму 201 653,85 грн. судового збору, отже, сума зайво сплаченого судового збору складає 34 010,02 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже з державного бюджету підлягає поверненню сума зайво сплаченого ПАТ «Мелітопольгаз» судового збору в розмірі 34 010,02 грн., про що слід видати ухвалу згідно ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір - за наявності відповідної заяви.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мелітопольські теплові мережі (72310, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Покровська, 61, ) на користь Публічного акціонерного товариства Мелітопольгаз (72318, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чкалова, 47-а, , р/р 3557 в АКБ Індустріалбанк, МФО 313849) суму 10 222 881 (десять мільйонів двісті двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 57 коп. заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, суму 625 911 (шістсот двадцять пять тисяч девятсот одинадцять) грн. 95 коп. пені, суму 57 579 (пятдесят сім тисяч пятсот сімдесят девять) грн. 73 коп. 3% річних, суму 269 882 (двісті шістдесят девять тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 04 коп. інфляційних втрат та суму 167 643 (сто шістдесят сім тисяч шістсот сорок три) грн. 83 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя О.С. Боєва

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 16 червня 2017р.