номер провадження справи 24/62/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2017 Справа № 908/710/17

за позовом: Комунального підприємства "Токмак теплоенергія" Токмацької міської ради (71701, Запорізька область, м. Токмак, вул. Шевченка,45-А; )

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_1)

про стягнення суми

Суддя Азізбекян Т.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області звернулося Комунальне підприємство "Токмак теплоенергія" Токмацької міської ради з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми основного боргу - 18 971,14 грн., пені - 544,85 грн., інфляційні витрати - 136,03 грн., 3 % річних - 57,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач не в повному обсязі виконує зобов'язання за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №28 від 01.10.2013 р. щодо оплати спожитої теплової енергії за період листопад 2016 року - лютий 2017 року, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 18 971,14 грн. За прострочення оплати теплової енергії позивачем нарахована пеня в сумі 544,85 грн. за період з 14.12.2016 р. по 22.03.2017 р., а також інфляційні витрати в сумі 136,03 грн. та 3 % річних - 57,80 грн. за період з 17.12.2016 р. по 22.03.2017 р., які він просить стягнути в даному позові разом із сумою основного боргу.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 216, 217, 230 Господарського суду України.

Ухвалою від 05.04.2017р. за поданими позовними матеріалами порушено провадження № 24/62/17, розгляд господарської справи № 908/710/17 був призначений на 10.05.2017р. об 11-30.

В судовому засіданні 10.05.2017р. позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 10.05.2017р. не прибув та не повідомив суд про причини неявки.

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, 11.04.2017 р. ОСОБА_1 одержала копію ухвали господарського суду Запорізької області від 05.04.2017р.

Ухвалою суду від 10.05.2017 р. відкладено розгляд справи на 06.06.2017р. об 11-30 год. у зв'язку з неявкою представника відповідача та невиконанням ним вимог суду.

В судове засідання 06.06.2017 р. сторони своїх представників не направили, у зв'язку з цим фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Позивач надіслав суду клопотання від 12.05.2017 р. вих. №602 з проханням розглядати справу без участі його представника.

Відповідач свого представника в судове засідання 06.06.2017 р. не направив, відзиву на позов не надав.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Суд зазначає, що відповідач був завчасно належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак не скористався своїми процесуальними правами на захист.

06.06.2017 р. є останнім днем строку вирішення спору і підстав для продовження цього строку у суду немає (клопотань про продовження строку від сторін не надходило).

Оцінивши наявні у справі матеріали, суд дійшов висновку, що розгляд справи по суті можливий в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами без присутності представників сторін.

В судовому засіданні 06.06.2017 р. судом прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні 10.05.2017 р. пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживач, відповідач у справі) та Комунальним підприємством "Токмак теплоенергія" Токмацької міської ради (теплопостачальна організація, позивач у справі) укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №28 від 01.10.2013 р., за яким теплопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується оплачувати одержану енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

У п. 2.1 договору встановлено, що теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на опалення в період опалювального сезону.

У п. 5.1 договору погоджено, що облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку.

Згідно з п. 5.4 договору споживач, що має прилади обліку, щомісячно подає до енергопостачальної організації звіт про фактичне споживання теплової енергії в терміни, передбачені в додатку 1 до договору.

Згідно з п. 3.2.1 договору споживач теплової енергії зобов'язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, передбачені договором.

Відповідно до пунктів 6.2-6.5 договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач зобов'язаний сплатити пред'явлений йому рахунок не пізніше 5 днів після його отримання. Розмір місячної плати за надані споживачу послуги з постачання теплової енергії визначається в рахунку, який є актом про надані енергопостачальною організацією послуги.

За умовами пунктів 10.1, 10.4 договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2014 р. і вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Доказів припинення договору сторони не надали, отже його умови є чинними на момент розгляду даної справи судом.

Як вбачається з матеріалів справи, за період листопад 2016 року - лютий 2017 року позивач виписав відповідачу рахунки на оплату спожитої теплової енергії на загальну суму 20 206,72 грн., а саме:

- рахунок №28/11 від 30.11.2016 р. (за листопад 2016 року) на суму 1087,44 грн.;

- рахунок №28/12 від 31.12.2016 р. (за грудень 2016 року) на суму 5741,70 грн.;

- рахунок №28/1 від 31.01.2017 р. (за січень 2017 року) на суму 7387,88 грн.;

- рахунок №28/2 від 28.02.2017 р. (за лютий 2017 року) на суму 5989,70 грн.

Відповідач отримав всі рахунки особисто, про що свідчить його підпис на рахунках, однак здійснив лише часткову оплату спожитої електричної енергії на суму 1087,44 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача за 29.12.2016 р.

З розрахунку позивача також вбачається, що станом на 01.11.2016 р. існувала переплата в сумі 148,14 грн., яка зарахована позивачем в рахунок оплати теплової енергії за спірний період, після чого вартість несплаченої теплової енергії склала 18 971,14 грн.

У зв'язку з несплатою відповідачем теплової енергії на суму 18 971,14 грн. позивач звернувся до господарського суду з позовом в даній справі про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію за листопад 2016 року - лютий 2017 року в розмірі 18 971,14 грн., а також нарахованих за прострочення виконання пені в сумі 544,85 грн., інфляційних витрат в сумі 136,03 грн. та 3 % річних в сумі 57,80 грн.

Правовідносини сторін є господарськими і врегульовані договором про постачання теплової енергії в гарячій воді, який за змістом закріплених у ньому прав та обов'язків сторін є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 6.4 договору споживач зобов'язаний сплатити пред'явлений йому рахунок не пізніше 5 днів після його отримання.

При цьому суд враховує положення ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Всі рахунки містять відмітку про їх отримання особисто відповідачем, а отже вони мали бути оплачені в наступні строки:

- рахунок №28/11 від 30.11.2016 р. (за листопад 2016 року) на суму 1087,44 грн. отриманий 08.12.2016 р. та мав бути оплачений до 13.12.2016 р.;

- рахунок №28/12 від 31.12.2016 р. (за грудень 2016 року) на суму 5741,70 грн. отриманий 11.01.2017 р. та мав бути оплачений до 16.01.2017 р.;

- рахунок №28/1 від 31.01.2017 р. (за січень 2017 року) на суму 7387,88 грн. отриманий 06.02.2017 р. та мав бути оплачений до 13.02.2017 р. (оскільки останній день строку оплати припадає на вихідний день то строк оплати переноситься на перший за ним робочий день);

- рахунок №28/2 від 28.02.2017 р. (за лютий 2017 року) на суму 5989,70 грн. отриманий 10.03.2017 р. та мав бути оплачений до 15.03.2017 р.

В порушення умов п. 6.4 договору відповідач не оплатив спожиту теплову енергію у встановлені строки в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 18 971,14 грн.

За приписами ст. ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідач не надав доказів оплати заборгованості в розмірі 18 971,14 грн. або обґрунтованих заперечень проти позову.

За таких обставин суд визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 18 971,14 грн., у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 р. N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.1.3 договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію нараховується пеня в розмірі 0,5% належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Строку нарахування пені в договорі не визначено, отже пеня може нараховуватися протягом шести місяців з дня виникнення прострочення.

За прострочення оплати теплової енергії позивачем пред'явлена до стягнення пеня в сумі 544,85 грн. за загальний період з 14.12.2016 р. по 22.03.2017 р., однак в межах шестимісячного строку нарахування пені по кожному рахунку.

Перевіривши розрахунок пені, суд зауважує, що позивачем не враховано переплату в розмірі 148,14 грн., яка згідно розрахунку позивача існувала станом на 01.11.2016 р., на яку слід зменшити суму боргу за листопад 2016 року. Отже, пеню слід нараховувати на суму боргу 939,30 грн., а не 1087,44 грн., як вказує позивач. В подальшому дану оплату слід також враховувати при розрахунку заборгованості за грудень 2016 року.

Також по рахунку №28/11 від 30.11.2016 р. на суму 1087,44 грн. позивач вказує період прострочення до 29.12.2016 р., однак цей рахунок був оплачений 29.12.2016 р. Суд зазначає, що відповідно до п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Отже, 29.12.2016 р. не є днем прострочення. Разом із цим, кількість днів прострочення по цьому рахунку та розмір пені визначені позивачем вірно.

Крім того, позивачем невірно визначено початок прострочення по рахунку №28/1 від 31.01.2017р. на суму 7387,88 грн., який, як встановлено судом, мав бути оплачений до 13.02.2017 р. (з урахуванням перенесення строку виконання відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України), отже прострочення оплати виникло з 14.02.2017 р. У зв'язку з цим суд перерахував розмір пені по рахунку №28/1 від 31.01.2017 р. на суму 7387,88 грн. за період з 14.02.2017 р. по 22.03.2017 р., що склало 209,69 грн.

З урахуванням зазначеного, суд здійснив перерахунок пені наступним чином:

- по рахунку №28/11 від 30.11.2016 р. на суму 1087,44 грн. строк оплати настав 13.12.2016 р.; даний рахунок був частково оплачений за рахунок переплати в сумі 148,14 грн., яка існувала станом на 01.11.2016 р., та повністю оплачений 29.12.2016 р., отже пеню по цьому рахунку слід нараховувати від суми боргу 939,30 грн. (1087,44 грн. - 148,14 грн.) за період з 14.12.2016 р. по 28.12.2016 р. (15 днів), що складає 10,78 грн.;

- по рахунку №28/12 від 31.12.2016 р. на суму 5741,70 грн., який частково оплачений залишком оплати від 29.12.2017 р. в сумі 148,14 грн., пеню слід нараховувати на суму боргу 5593,56 грн. (5741,70 грн. - 148,14 грн.) за період прострочення з 17.01.2017 р. по 22.03.2017р. (65 днів), що складає 278,91 грн.;

- по рахунку №28/1 від 31.01.2017 р. на суму 7387,88 грн. за період з 14.02.2017 р. по 22.03.2017 р. (37 днів) пеня складає 209,69 грн.;

- по рахунку №28/2 від 28.02.2017 р. на суму 5989,70 грн. за період з 16.03.2017 р. по 22.03.2017 р. (7 днів) пеня складає 32,16 грн., однак позивач визначає пеню в меншій сумі 32,08 грн., а суд не може виходити за межі позовних вимог, тому визначає пеню за цей період в сумі 32,08 грн.

Таким чином, всього за розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 531,46 грн. У стягнені пені в сумі 13,39 грн. суд відмовляє.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 136,03 грн. та 3% річних в сумі 57,80 грн. за період з 17.12.2016 р. по 22.03.2017 р.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що 3% річних розраховані позивачем на суму заборгованості по рахунках наростаючим підсумком, однак при цьому з розрахунку вбачається, що період прострочення по рахунку №28/1 від 31.01.2017 р. на суму 7387,88 грн. визначений позивачем з 12.02.2017р., що є невірним, оскільки прострочення по цьому рахунку виникло з 14.02.2017р.

У зв'язку з цим суд здійснив перерахунок 3% річних в межах заявленого позивачем періоду та сум прострочення наступним чином:

- за період з 17.12.2016 р. по 28.12.2016 р. (12 днів) від суми боргу 939,30 грн. 3% річних складають 0,92 грн.;

- за період з 17.01.2017 р. по 13.02.2017 р. (15 днів) від суми боргу 5593,56 грн. 3% річних складають 6,90 грн., однак позивач визначає їх в меншому розмірі 6,88 грн., які й враховуються судом, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог;

- за період з 01.02.2017 р. по 11.02.2017 р. (11 днів) від суми боргу 5593,56 грн. 3% річних складають 5,06 грн., однак позивач визначає їх в меншому розмірі 5,05 грн., які й враховуються судом, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог;

- за період з 12.02.2017 р. по 13.02.2017 р. (2 дні) від суми боргу 5593,56 грн. 3% річних складають 0,92 грн.;

- за період з 14.02.2017 р. по 28.02.2017 р. (15 днів) від суми боргу 12981,44 грн. 3% річних складають 16,00 грн.;

- за період з 01.03.2017 р. по 15.03.2017 р. (15 днів) від суми боргу 12981,44 грн. 3% річних складають 16,00 грн., однак позивач визначає їх в меншому розмірі 15,97 грн., які й враховуються судом, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог;

- за період з 16.03.2017 р. по 22.03.2017 р. (7 днів) від суми боргу 18971,14 грн. 3% річних складають 10,91 грн., однак позивач визначає їх в меншому розмірі 10,89 грн., які й враховуються судом, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, всього за розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 56,63 грн. У стягненні 3% річних в сумі 1,17 грн. суд відмовляє, оскільки вони нараховані необґрунтовано.

Позивач нараховує на суму заборгованості інфляційні втрати за період 17.12.2016 р. по 21.03.2017 р. в сумі 136,03 грн. Однак з розрахунку вбачається, що за цей період позивач застосовує індекси інфляції з грудня 2016 року по лютий 2017 року, а заборгованість враховується наростаючим підсумком.

В пунктах 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Виходячи з наведеного роз'яснення, при розрахунку інфляційних втрат слід враховувати заборгованість на кінець місяця, в якому виникло прострочення, та помножити її середній індекс інфляції за наступні повні місяці, в яких існувало прострочення, в межах періоду розрахунку інфляційних втрат.

В порушення зазначених вимог позивач застосовує індекси інфляції, починаючи з місяця, в якому виникло прострочення, і враховує індекси інфляції за неповний місяць прострочення, що є невірним.

Так, по рахунку №28/11 від 30.11.2016 р. заборгованість в сумі 939,30 грн. існувала в період з 14.12.2016 р. по 28.12.2016 р., тобто менше місяця, тому інфляційні втрати на неї не нараховуються, оскільки найменший період розрахунку інфляційних втрат становить один місяць;

- по рахунку №28/12 від 31.12.2016 р. заборгованість в сумі 5593,56 грн. існувала в період з 17.01.2017 р. по 22.03.2017р., тому інфляційні втрати на неї слід нараховувати за лютий 2017 року (останній місяць, за який застосований індекс інфляції позивачем) - індекс інфляції 101%, звідси інфляційні втрати складають 55,94 грн.;

- по рахунку №28/1 від 31.01.2017 р. на суму 7387,88 грн. заборгованість виникла з 14.02.2017 р., отже інфляційні втрати слід розраховувати з березня 2017 року, однак позивач нараховує їх лише по лютий 2017 року, тому інфляційні втрати судом не нараховуються.

Всього за розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 55,94 грн. У стягненні інфляційних втрат в сумі 80,09 грн. суд відмовляє.

Таким чином, позовні вимоги задоволені судом частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Так, за розгляд позовних вимог в даній справі судовий збір сплачений позивачем в належному розмірі 1600,00 грн. Пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі: 19 615,17 грн. (задоволено) / 19 709,82 грн. (заявлено) х 1600,00 грн. (судовий збір за розгляд заявлених позовних вимог) = 1 592,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Токмак теплоенергія" Токмацької міської ради (71701, Запорізька область, м. Токмак, вул. Шевченка,45-А; ) основний борг в сумі 18 971,14 грн. (вісімнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят одна грн. 14 коп.), пеню в сумі 531,46 грн. (п'ятсот тридцять одна грн. 46 коп.), 3% річних в сумі 56,63 грн. (п'ятдесят шість грн. 63 коп.), інфляційні втрати в сумі 55,94 грн. (п'ятдесят п'ять грн. 94 коп.) та витрати зі сплати судового збору в сумі 1 592,32 грн. (одна тисяча п'ятсот дев'яносто дві грн. 32 коп.). Видати наказ.

3. В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення виготовлено у повному обсязі та підписано 19.06.2017 р.

Суддя Т.А.Азізбекян