КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2017 р. Справа№ 910/2158/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 20.06.2017 року по справі №910/2158/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р.

по справі №910/2158/17 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ"

про стягнення 855 467 242,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" (далі - відповідач-2) про стягнення заборгованості у сумі 853 077 794,70 грн. з якої: 786 621 893,18 грн. - пені, 66 455 901,47 грн. - 3% річних, 240 000,00 грн. - судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача з моменту звернення позивача до суду (з 09.02.2016р.) до моменту набрання рішенням суду по пов'язаній справі №910/2033/16 законної сили (постанова КАГС від 23.11.2016р.) відповідачі заборгованість за поставлений товар за Договором поставки №ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010р. фактично не сплатили, а тому позивач має право вимагати від відповідачів сплати штрафних санкцій у вигляді пені та 3% річних за вказаний період.

23.02.2017 року через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача в порядку ст. 22 ГПК України надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь: 788 780 104,35 грн. - пені, 66 687 138,39 грн. - 3% річних. Вказану заяву було прийнято місцевим господарським судом до розгляду, а тому спір розглядався з урахуванням збільшення розміру позовних вимог.

04.04.2017 року через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача в порядку ст. 22 ГПК України надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просив суд: 1) стягнути з відповідача-2 на свою користь 5 000,00 грн. - 3% річних; 2) стягнути з відповідача-1 на свою користь: 788 780 104,35 грн. - пені, 66 687 138,39 грн. - 3% річних. Вказану заяву прийнято місцевим господарським судом до розгляду, в подальшому спір розглядався з її врахуванням.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. по справі №910/2158/17 позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. - 3% річних, 1 (одну) грн. 40 коп. - судового збору, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" 788 780 104 (сімсот вісімдесят вісім мільйонів сімсот вісімдесят тисяч сто чотири) грн. 35 коп. - пені, 66 687 138 (шістдесят шість мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч сто тридцять вісім) грн. 39 коп. - 3% річних, 239998 (двісті тридцять дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто вісім) грн. 60 коп. - судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Алчевський металургійний комбінат" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. по справі №910/2158/17 "…скасувати та винести нове рішення", посилаючись, при цьому на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник наголошує на порушенні ст.ст. 232 Господарського кодексу України, 258, 261, 625 Цивільного кодексу України, розділу 6 договору поставки № ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. по справі №910/2158/17 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" не скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надав колегії суддів письмовий відзив на скаргу відповідача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 20.06.2017 представник відповідача-2 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, а саме зворотнім поштовим повідомленням №09-33/26191/17.

За пунктом 3.9.2 постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої постанови пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що присутні представники позивача та відповідача-1 не заперечували проти розгляду апеляційної скарги у відсутності представника відповідача-2, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест холдинг" (далі по тексту - постачальник, позивач, ТОВ "Метінвест холдинг") та Відкритим акціонерним товариством "Алчевський металургійний комбінат" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Алчевський металургійний комбінат"; далі по тексту - покупець, відповідач-1, ПАТ "Алчевський металургійний комбінат") укладено Договір поставки №ГРД-01/10-5002 (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) постачальник зобов'язується передати у власність покупця залізорудний концентрат з базовим вмістом заліза 60,00% та базовим вмістом дріб'язку 9,00% виробництва ВАТ "Північний ГЗК" (іменований в подальшому - Товар), а Покупець зобов'язується прийняти вказаний Товар та оплатити його на умовах, передбачених Договором та Специфікаціями до нього.

Поставка товару здійснюється протягом відповідних контрактних періодів, якими за визначенням п. 2.2 Договору є періоди, протягом яких ціна товару в доларовому еквіваленті, встановлена у відповідності з п. 5.3 даного Договору, залишається незмінною. Контрактний період за даним договором складає 1 квартал.

Об'єми та графіки поставок погоджені сторонами в п. 4.1 Договору.

Пунктом 2.4 Договору сторони передбачили, що об'єм поставки товару у контрактний період - це сукупність щомісячних обсягів поставки товару (зазначених у п. 4.1 даного договору) в місяцях, що входять у певний контрактний період та погодили обсяги поставки товару в кожний конкретний контрактний період.

За умовами п. 2.4 Договору у контрактний період з 01.10.2012р. по 31.12.2012р. включно, об'єм поставки товару складає 450 тис.тон, з 01.01.2013р. по 31.03.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.04.2013р. по 30.06.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.07.2013р. по 30.09.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.10.2013р. по 31.12.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.01.2014р. по 31.03.2014р. включно - 450 тис.тон., з 01.04.2014р. по 30.06.2014р. включно - 450 тис.тон., з 01.07.2014р. по 30.09.2014р. включно - 450 тис.тон.

Згідно п. 3.3 Договору кількість фактично поставленого в рахунок виконання даного договору товару може відрізнятися на +/- 10% (толеранс) від об'ємів поставки товару у відповідному контрактному періоду, вказаних у п. 2.4 цього договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору поставка товару по даному договору здійснюється на умовах FCA - станція Терни або станція Рядова, Придніпровської залізниці (Інкотермс 2000) у відповідності із даним договором. Поставка товару здійснюється по узгодженим сторонами реквізитам вантажоодержувача, зазначеним покупцем у заявках, оформлених відповідно п. 4.4 даного договору.

У відповідності із п. 4.4 Договору поставка товару здійснюється в об'ємах, визначених у п. 2.4 договору, протягом всього строку дії договору, на підставі заявок покупця. Покупець до 14-го числа місяця, який передує наступному контрактному періоду (згідно п. 2.2 даного договору), повинен надати постачальнику заявку з зазначенням об'єму поставки на наступний контрактний період (з зазначенням місячного графіку поставки згідно п. 4.1 цього договору), реквізитів вантажоодержувача, а також кількості та власності рухомого складу для перевезення товару. Заявка покупця надається по факсу та/або по електронній почті, з наступним наданням оригінала в строк не більше 10 днів з дати відправки заявки по факсу та/або електронній почті. Не надання заявки в обумовлені строки, або зазначення в заявці об'ємів менших, ніж вказано у п. 2.4 договору, є відмовою покупця від закупівлі узгоджених у п. 2.4 обсягів товару.

Згідно п. 4.7 Договору датою поставки вважається дата календарного штемпеля станції відправлення на залізничній квитанції (квитанції про приймання вантажу на маршрут чи групу вагонів).

Вантажоотримувачем за цим договором може бути Відкрите акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат імені Ф.Е. Дзержинського" (код отримувача 3128, станція Дніпродзержинськ, Придніпровська залізниця, код станції 455806) та/або Відкрите акціонерне товариство "Алчевський металургійний комбінат" (код отримувача 3437, станція Коммунарськ, Донецької залізниці, код станції 506209). Зазначення покупцем в заявці будь-яких інших вантажоодержувачів є відмовою покупця від закупівлі узгоджених у п. 2.4 обсягів товару (п.4.11 Договору).

Відповідно до п.5.1 Договору ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) та зазначається в специфікаціях.

Згідно п. 13.7 Договору даний договір вступає в силу з 01 січня 2011р. та діє до 31 грудня 2015р.

09.02.2016 року в зв'язку з неналежним виконання відповідачем-1 зобов'язання, щодо повної оплати вартості отриманого товару (продукції), відповідно до умов Договору, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (відповідач-2) про стягнення 5 818 261 986,52 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 року по пов'язаній справі №910/2033/16 припинено провадження у справі в частині суми основного боргу в розмірі 296 698,87 грн.; в іншій частині позов задоволено частково; стягнуто з публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок 20А, ідентифікаційний код 05441447) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ідентифікаційний код 34093721) основного боргу в розмірі 1 108 308 009 (один мільярд сто вісім мільйонів триста вісім тисяч дев'ять) грн.. 69 коп., три проценти річних в розмірі 79 615 378 (сімдесят дев'ять мільйонів шістсот п'ятнадцять тисяч триста сімдесят вісім) грн. 67 коп. та 41 294 (сорок одна тисяча двісті дев'яносто чотири) грн. 53 грн. судового збору; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 15А, ідентифікаційний код 32036829) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ідентифікаційний код 34093721) основного боргу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. та 4 (чотири) грн. 13 коп. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року у справі №910/2033/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2017 року, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. у справі №910/2033/16 скасувано частково, викладено його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Припинити провадження в частині стягнення 296 698,87 грн. боргу.

2. Позов задовольнити частково.

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок 20А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ) 2 852 654 485, 11 грн. (два мільярди вісімсот п'ятдесят два мільйони шістсот п'ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят п'ять грн. 11 коп.) боргу, 129 146 765, 59 грн. (сто двадцять дев'ять мільйонів сто сорок шість тисяч сімсот шістдесят п'ять грн.59 коп.) 3% річних, 1 220 371 046, 64 грн. (один мільярд двісті двадцять мільйонів триста сімдесят одна тисяча сорок шість грн. 64 коп.) пені, 146 061,07 грн. (сто сорок шість тисяч шістдесят одна грн. 07 коп.) судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (01015, м.Київ, вул.Лейпцизька, буд.15А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ) 20 000, 00 грн. (двадцять тисяч грн. 00 коп.) боргу, 0,69 грн. судового збору.

5. В решті позову відмовити».

Відтак, з огляду на викладене вбачається, що факт поставки товару (кількості та вартості поставленої продукції) позивачем відповідачу-1, його прийняття відповідачем-1 та неналежне виконання відповідачем-1 зобов'язання в частині повної оплати товару за Договором поставки №ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010 року встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року у справі №910/2033/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2017 року, що відповідно до ст. 35 ГПК України не підлягає повторному доказуванню та має преюдиційне значення для розгляду даної справи.

08.02.2017 року між ТОВ "Метінвест холдинг" (далі по тексту - кредитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" (далі по тексту - поручитель, відповідач-2, ТОВ "МЕТІНВЕСТ-СМЦ") укладено Договір поруки №ПР0802217-1 (далі по тексту - Договір поруки), за умовою якого (п. 1.1. Договору поруки) у відповідності з цим Договором Поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед Кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" () (надалі - "Боржник") за Договором поставки № ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010p., укладеним між Кредитором та Боржником (надалі - "Договір поставки"), включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених Договором поставки.

Згідно з п. 2.1. Договору поруки, у разі невиконання Боржником своїх зобов'язань за Договором поставки, Поручитель погашає за рахунок власних коштів на рахунок Кредитора заборгованість за Боржника за Договором поставки.

Відповідно до п. 2.3. Договору поруки поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов'язань в повному обсязі належним йому на праві власності майном, у тому числі коштами. Однак, відповідальність Поручителя обмежується 5000 (п'ятьма тисячами) гривень за зобов'язаннями Боржника, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів, штрафів та інших похідних грошових вимог, передбачених Договором поставки, та у будь-якому випадку не може перевищувати зазначену суму.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з моменту звернення позивача до суду (з 09.02.2016р.) до моменту набрання рішенням суду по справі №910/2033/16 законної сили (постанова КАГС від 23.11.2016р.) відповідачі заборгованість за поставлений Товар за Договором поставки №ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010р. фактично не сплатили, а тому позивач має право вимагати від відповідачів сплати штрафних санкцій у вигляді пені та 3% річних за вказаний період.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали даної справи, дійшов правильного висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 ст. 618 ЦК України передбачено, що боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 540 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Факт неналежного виконання відповідачем-1 та відповідачем-2 грошових зобов'язань за Договором поставки №ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010 року встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року у справі №910/2033/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2017 року, що в силу приписів ст. 35 ГПК України не підлягає повторному доказуванню та має преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Місцевий господарський суд, приймаючи рішення по даній справі, з огляду на встановленні обставини по пов'язаній справі №910/2033/16, визнав обгрунтованими та доведеними вимоги позивача стосовно стягнення пені та 3 % річних.

У доводах апеляційного оскарження відповідач - 1 наголошує на тому, що судом першої інстанції невірно встановлена сума простроченого основного боргу, що в свою чергу, призвело до невірного обчислення розміру пені та 3 % річних. Так, обґрунтовуючи свою правову позицію, відповідач-1, посилаючись на п.п.6.2.1, 6.2.2, 6.2.4, 6.2.1 договору поставки, стверджує, що згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2015р., заборгованість Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" по договору ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010р. становить 1 108 328 009,69 грн., з врахуванням часткового погашення боргу - 23.03.2016. При цьому, різниця, яка виникла в зв'язку із коригуванням ціни, що пов'язана із зміною курсу НБУ UAH/USD, може бути сплачена лише після виставлення позивачем коригувальних рахунків-фактур. Оскільки коригувальні рахунки не виставлені, то курсова різниця не є сумою прострочено заборгованості. Відтак, на думку скаржника, пеня та 3% річних повинні нараховуватись виключно на суму простроченого боргу, згідно акту звірки розрахунків за мінусом часткової сплати, - 1 108 328 009,69 грн.

Колегія суддів, дослідивши умови договору поставки, беручи до уваги приписи чинного законодавства, не приймає до уваги наведені доводи апеляційного оскарження, виходячи з наступного.

Так, за умовами договору поставки, вартість товару визначається у гривнях в еквіваленті до визначеної у специфікаціях у доларах США суми на дату виставлення рахунку. Оплата вираховується у гривнях в еквіваленті до визначеної у специфікаціях у доларах США суми на дату фактичної оплати (з відповідною доплатою до суми в гривнях, зазначеної у рахунку, за необхідності) (пункт 6.2.договору).

Колегія суддів зазначає, що вищевказані умови договору повністю узгоджуються з положеннями ст. 533 ЦК України.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, сторони мають право фактично зафіксувати ціну договору (зобов'язання) в доларах США, євро та іншій іноземній валюті.

В даному випадку сторони використали це право, що визнається та не оспорюється сторонами.

За п. 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зазначене, в разі якщо в договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті і передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором (що й стало підставою для звернення позивача з позовом за захистом свого права), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (в даному випадку заяви про збільшення позовних вимог), а не на день платежу.

Згідно п. 3.4. постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

Відповідно до п. 8.1 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на викладене, доводи ПАТ "Алчевський металургійний комбінат" про те, що в такому випадку ТОВ "Метінвест Холдинг" повинно було виставити корегувальні рахунки відповідно до умов договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі рахунки останній має виставити, якщо прострочення боржника не настає і він добровільно сплачує вартість поставленого товару у строк, встановлений договором. Якщо внаслідок прострочення боржника кредитор звертається до суду, то в такому випадку, чітко неможливо визначити дату платежу (день фактичної оплати, виконання рішення суду). Відповідно, внаслідок невиставлення корегувальних рахунків кредитор у розумінні ст. 613 ЦК України не вважається таким, що прострочив, а виконання зобов'язання боржником не може бути відстрочене на цей час.

При цьому, відповідно до принципу свободи договору, встановленому в ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони вільні у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Як передбачено ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, що кореспондується з вимогами ст. 629 ЦК України, згідно з якими договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, з огляду на застосування норм матеріального права у даних спірних правовідносинах, колегія суддів, враховуючи роз'ясненя, викладені у п. 3.4 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також зважаючи на те, що боржник ще не виконав зобов'язання за договором, дійшла висновку, що місцевий господарський суд правильно застосував положення норм ч. 2 ст. 533 ЦК України та визначив суму, на яку здійснюються нарахування пені та 3 % річних у гривні за офіційним курсом до дол. США на день подання позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що аналогічна позиція щодо вищенаведених правових висновків застосування положення ч. 2 ст. 533 ЦК України викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.12.2016 № 910/2034/16, від 09.02.2017 №910/2033/16.

Щодо вимог позивача в частині стягнення пені з відповідача-1 за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань в розмірі 788 780 104,35 грн. слід відзначити наступне.

Відповідно до приписів п. 8.3 Договору в разі порушення Покупцем строків оплати, передбачених п. 6.2 Договору, Покупець зобов'язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховуються за весь період прострочення аж до фактичного моменту оплати.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 ГК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі № 3-53гс15.

Так, пунктом 8.3 договору визначено, що пеня нараховується за весь період прострочення аж до фактичного моменту оплати.

З огляду на наведені у п. 8.3 договору умови, вбачається, що сторонами, в даному випадку, чітко передбачено строк нарахування пені - до фактичного моменту оплати поставленої продукції, тобто сторони за згодою встановили більш тривалий строк нарахування пені.

Таким чином, доводи апеляційного оскарження відповідача-1 про необхідність застосування у даному випадку ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто нарахування штрафних санкцій за шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано є безпідставними та такими, що спростовуються вищевикладеним.

Як у відзиві на позов під час розгляду справи в суді першої інстанції так і у доводах апеляційного оскарження, відповідач-1 заявив про сплив позовної давності за вимогами про стягнення пені. Відповідач -1 вважає, що оскільки остання поставка товару була здійснена 30.09.2014, останній рахунок повинно бути сплачено 20.10.2014. Відповідно з 21.10.2014 року у позивача виникло право на нарахування пені. Відтак, на думку відповідача-1, пеня могла нараховуватись протягом шести місяців відповідно до ст. 232 ГК україни, тобто до 21.04.2015 року, в свою чергу, строк позовної давності сплив 21.04.2015.

Стосовно заяви про застосування строку позовної давності колегія суддів вважає за необхідне відзначити про таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Відтак, аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі № 6-1138цс15.

Як було зазначено вище, пунктом 8.3 договору сторонами узгоджено, що пеня нараховується за весь період прострочення аж до фактичного моменту оплати, тобто строк нарахування пені продовжено.

З пов'язаної справи № 910/2033/16 слідує, що судове рішення по якій набрало законної сили, пеню стягнуто з врахуванням річного строку позовної давності за період з 09.02.2015р. по 19.01.2016р.

Пеня у даній справі заявлена за період з 09.02.2016р. до моменту набрання рішення суду по пов'язаній справі №910/2033/16 законної сили -23.11.2016р. (постанова КАГС, яка залишена без змін постановою ВГСУ по справі № 910/2033/16 ), тобто за час розгляду спору по справі №910/2033/16 та без порушення строків позовної давності.

Таким чином, враховуючи п. п. 8.3 договору (збільшення тривалості періоду нарахування пені), з огляду на норми чинного законодавства, колегія суддів вважає помилковими ствердження скаржника щодо пропуску строку позовної давності нарахування пені.

Крім того, в даному випадку, сторони на власний розсуд врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій (ч. 3 ст. 6 ЦК України), в тому числі, зокрема, пов'язали період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). І в такому випадку пеня нараховуються від дня, коли зобов'язання мало бути виконано до дня, який передує сплаті боргу кредитору.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про стягненя пені у сумі 788 780 104,35 грн. за період з 09.02.2016 по 23.11.2016 є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Серед іншого, у доводах апеляційного оскарження відповідач-1 наголосив, що місцевим господарським судом залишено поза увагою клопотання про зменшення пені до 70 %.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач-1 посилається на те, що він зареєстрований та здійснює свою діяльність на території проведення антитерористичної операції, у зв'язку з чим його господарська діяльність була призупинена, відповідно і здійснення платежів вчасно було неможливим. Товариство наголошує, що у 2016 році отримало значні збитки, крім того, у відповідача-1 наявна заборгованість з оплати праці, що він підтверджує звітом про фінансові результати за формою №2. Відповідач-1 звертає увагу, що за рішенням суду у пов'язаній справі №910/2033/16 з нього стягнуто значні суми заборгованості, наразі, у даній справі штрафні санкції ще донараховано, що може завдати негативних наслідків його діяльності.

Позивач, заперечуючи клопотання відповідача-1, звертає увагу, що підприємство, починаючи з 2014 року, також зазнає значних економічних збитків від систематичного невиконання відповідачем-1 його грошових зобов'язань, що в свою чергу, спричинило стійку неплатоспроможність. Крім того, позивач наголошує, що наразі підприємство втратило контроль над своїми активами на тимчасово окупованих територіях України, оскільки вони були захоплені та перебувають під керуванням незаконних військових формувань. Таким чином, за ствердженням позивача, підприємство також перебуває у надто складному становищі, що є загрозою негативних наслідків.

Щодо зазначеного клопотання відповідача-1 колегія суддів вважає за необхідне відзначити про наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За умовами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України , п.3 ч.1 ст.83 ГПК України за рішенням суду розмір штрафу та пені може бути зменшений у виняткових випадках, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

При цьому, слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.09.2011 у справі №5005/4542/2011).

Окремо колегія суддів звертає увагу, що зменшення у виняткових випадках розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, - є правом суду.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 №3-35гс13.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши доводи та докази відповідача-1, в обґрунтування клопотання про зменшення пені до 70%, зокрема посилання на важке фінансове становище та місце перебування, внаслідок чого слід скасувати частково рішення суду першої інстанції та стягнути зменшені суми похідних вимог, колегія суддів не приймає їх до уваги.

При цьому, вважає за необхідне ззначити, що при розгляді даного клопотання, слід взяти до уваги також і матеріальні інтереси позивача, звернути увагу і на становище в якому пербуває позивач, наявність інфляційних процесів у економіці держави, тощо. Досліджуючи підстави зменшення пені до 70 % необхідно об'єктивно оцінити і ступінь виконання грошового зобов'язання відповідача-1, який є достатньо низьким, з огляду на тривалі спірні правовідносини, наразі зводиться до мінімуму.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача-1 про зменшення нарахованої позивачем пені на 70 %. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають повному задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача-1 на свою користь 66 687 138,39 грн. - 3% річних, а з відповідача-2 5 000,00 грн. - 3% річних за період з 09.02.2016 по 23.11.2016.

В свою чергу, слід взяти до уваги, що відповідальність ТОВ "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" обмежена Договором поруки в розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

На відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-1 3% річних у сумі 66 687 138,39 грн., про стягнення з відповідача-2 3% річних у розмірі 5 000,00 грн., є нормативно та документально доведеними, арифметично вірними, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі відповідачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат"є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. по справі №910/2158/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2158/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

А.Г. Майданевич