РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017Справа № 910/7127/17

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомКомунального підприємства по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Новус Україна"
простягнення 4 080 грн 00 коп.
Представники:
від позивача: Шафорост Л.Д. - представник за довіреністю;
від відповідача: Павленко О.М. - представник за довіреністю,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.03.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новус Україна" про стягнення 4 080 грн 00 коп. заборгованості за договором № 01/2/2011 від 23.02.2011.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору № 01/2/2011 від 23.02.2011 не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 4 080 грн 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 порушено провадження у справі № 910/8127/17 та справу призначено до розгляду на 15.06.2017.

12.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

13.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

15.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 15.06.2017 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті спору. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 15.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

23.02.2011 між Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва (підприємство за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новус Україна" (рекламорозповсюджувач за договором) укладено договір № 01/2/2011/р, відповідно до умов якого підприємство на правах особи, зазначеної у пункті 5 статті 48 Закону України "Про власність" надає рекламорозповсюджувачу права на розміщення на зеленій зоні тумби, об'ємно-просторова конструкція, що стоїть окремо, розміри 1,500x6,000, загальною площею 18,000 кв. м., кількість площин 2 в місцях, що затверджуються в адресній програмі до цього договору з одночасним обслуговуванням цих місць (благоустрій, догляд, озеленення та ін.), а рекламорозповсюджувач здійснює розрахунки з підприємством згідно умов пункту 1.3. договору.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до 31.12.2011. В разі, якщо жодна із сторін не повідомить іншу сторону про намір не продовжувати термін дії договору за місяць до закінчення строку його дії, цей договір вважається продовженим на наступний календарний рік.

Згідно з пунктом 1.3 договору місячна вартість послуг, наданих підприємством рекламорозповсюджувачу за один рекламоносій становить 100-00 грн. крім того ПДВ 20 %. Загальна сума 120 грн 00 коп. Рекламорозповсюджувач щоквартально, не пізніше 15 числа місяця слідуючого за звітним кварталом проводить розрахунки з підприємством за фактично встановлені рекламоносії згідно адресної програми. Розмір платежів може змінюватись за взаємною згодою сторін у випадку офіційної індексації цін та тарифів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з позовної заяви, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій та за їх обслуговуванням за період з березня 2011 року по грудень 2012 року, за грудень 2013 року, за серпень 2014 - грудень 2014 року, грудень 2015 року, за серпень 2014 року - грудень 2014 року, грудень 2015 року, за серпня 2016 року - грудень 2016 року згідно з договором № 01/2/2011 від 23.02.2011, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4 080 грн 00 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень № від 16.01.2013, № від 16.01.2013, № від 05.08.2015, № від 17.08.2015, № від 31.10.2016, № від 04.01.2017, № від 03.02.2017, № від 03.02.2017, № від 03.02.2017, № від 14.06.2017, № від 14.06.2017 та № від 14.06.2017, відповідачем було здійснено оплату за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій та за їх обслуговуванням за період листопад-грудень 2012 року, жовтень - грудень 2014 року, грудень 2015 року та серпень-грудень 2016 року у розмірі 1 320 грн 00 коп.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з частиною 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" стосовного того, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій та за їх обслуговуванням за період листопад-грудень 2012 року, листопад - грудень 2014 року, за серпень 2016 року та жовтень - грудень 2016 року у розмірі 960 грн 00 коп. з урахуванням норм статті 1 Господарського процесуального кодексу України, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутнє порушене право, яке підлягає захисту.

Також, суд розглянувши надані відповідачем докази сплати заборгованості з оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій за жовтень 2014 року, грудень 2015 року та вересень 2016 року після порушення провадження у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає за доцільне припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 360 грн 00 коп.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій за період березень 2011 року - жовтень 2012 року, грудень 2013 року та серпень-вересень 2014 року, вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій у розмірі 2 760 грн 00 коп.

У судовому засіданні 15.06.2017 представник відповідача підтримала викладену у відзиві заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи рекомендації, викладені в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Судом враховані рекомендації, викладені у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" стосовно того, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У відповідності до норм частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями пункту 1.3 договору сторонами встановлено, що рекламорозповсюджувач щоквартально, не пізніше 15 числа місяця слідуючого за звітним кварталом проводить розрахунки з підприємством за фактично встановлені рекламоносії згідно адресної програми.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України, порушене право позивача підлягає захисту судом у разі звернення позивача за захистом протягом встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника сплачувати частинами (окремими платежами) та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору розрахунок за надані послуги повинен здійснюватись відповідачем частинами - періодичними платежами (до 1 числа наступного за звітним за кожен місяць), початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту прострочення виконання відповідачем кожного із цих зобов'язань окремо.

У випадку неналежного виконання стороною зобов'язань за договором, позовна давність за вимогами кредитора про стягнення заборгованості, яка визначена періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення платежу.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013.

Відповідно до частини 1 стаття 111-25 Господарського процесуального кодексу України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Згідно з частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що з урахуванням положень пункту 1.3 договору, кінцевою датою оплати відповідачем платежів є 15 числа місяця слідуючого за звітним кварталом, а позивач звернувся з даним позовом до суду 28.04.2017, що підтверджується відбитком штемпеля підприємства зв'язку, а також судом не було встановлено наявності поважних причин пропуску позовної давності, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості з оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій за період з березня 2011 року по жовтень 2012 року та за грудень 2013 року у розмірі 2 520 грн 00 коп., не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 01/2/2011 від 23.02.2011 підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості з оплати за розміщення на зеленій зоні тумб, об'ємно-просторових конструкцій за період з серпня по вересень 2014 року у розмірі 240 грн 00 коп.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо не правлення позивачем актів наданих послуг за період з серпня по вересень 2017 року не приймаються судом до уваги, оскільки у відповідності до умов договору оплата не ставиться в залежність від підписання/не підписання акту наданих послуг. Крім того, положеннями укладеного між сторонами договору № 01/2/2011 від 23.02.2011 не передбачений обов'язок позивача щодо направлення відповідачу акту наданих послуг.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору (частина 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України).

Kеруючись ст. 43, ч.ч. 1-2 ст. 49, ст. 75, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новус Україна" (04112, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 52, ідентифікаційний код 36003603) на користь Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва (04128, місто Київ, вулиця Академіка Туполєва, будинок 21, ідентифікаційний код 03359753) заборгованість у розмірі 240 (двісті сорок) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 235 (двісті тридцять п'ять) грн 29 коп.

3. Припинити провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новус Україна" заборгованості у розмірі 360 грн 00 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.06.2017

Суддя Н.Б. Плотницька