ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Справа № 922/2876/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого : Кравчука Г.А.,

суддів: Алєєвої І.В., Дроботової Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017
у справі Господарського суду№ 922/2876/16 Харківської області
за позовомкерівника Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:товариства з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" Міністерство освіти та науки України державний навчальний заклад "Харківське вище професійне училище № 6"
провизнання недійсним договору та повернення майна

в судовому засіданні взяли участь представники:

прокурор відділу ГПУ Зарудяна Н.О., посв. від 02.08.2012 № 000626; позивача: не з'явились;
відповідача: не з'явились; третьої особи на стороні позивача: не з'явились; третьої особи на стороні відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (далі - Регіональне відділення ФДМУ) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, у якій просив:

- визнати недійсним договір оренди № 5974-Н від 05.10.2015, укладений між Регіональним відділенням ФДМУ та товариством з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" (далі - Товариство);

- зобов'язати Товариство звільнити окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення: кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. "Ц/2-4"), загальною площею 205,1 кв. м, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі державного навчального закладу "Харківське вище професійне училище № 6" (далі - Училище), вартістю згідно з незалежною оцінкою станом на 10.06.2015 - 323 000,00 грн. та повернути їх Регіональному відділенню ФДМУ.

Позовні вимоги прокурор, посилаючись на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України, Закону України "Про освіту", Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про Фонд державного майна України" та Закону України "Про приватизацію державного майна" обґрунтовував тим, що передача в оренду приміщень навчального закладу для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є незаконною, у зв'язку із чим, спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню розпоряднику майна.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.10.2016 (суддя Добреля Н.С.) в позові відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 (колегія суддів: Гетьман Р.А., Россолов В.В., Тихий П.В.) рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2016 залишено без змін.

Вказані судові рішення мотивовано тим, що спірні приміщення не використовувались та не можуть використовуватись у навчально-виховному процесі, а тому у відповідності до законодавства України можуть здаватись в оренду з метою отримання додаткових джерел фінансування навчального закладу.

Заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 і рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2016 та прийняти нове рішення про задоволення позову. Викладені у касаційній скарзі вимоги заступник прокурора обґрунтовує посиланням на обставини справи, положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 61, 63 Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Наголошує на правомірності своїх позовних вимог виходячи з підстав заявленого позову.

Регіональне відділення ФДМУ скористалось правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та надіслало до Вищого господарського суду України свій відзив на касаційну скаргу заступника прокурора, у якому підтримує його касаційні вимоги та просить скасувати прийняті у справі судові рішення як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Від інших осіб, які беруть участь у даній справі, відзивів на касаційну скаргу заступника прокурора до Вищого господарського суду України не надходило.

12.06.2017 до Вищого господарського суду України надійшло клопотання Товариства про відкладення розгляду справи на іншу дату через неможливість забезпечити явку свого уповноваженого представника 14.06.2017 та потребу додаткового часу для підготовки відзиву на касаційну скаргу заступника прокурора.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки: по-перше, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, до клопотання не додано доказів на підтвердження обставин, викладених у ньому; по-друге, ст. 28 ГПК України не обмежує кількість представників, яких може мати одна особа, для представництва її інтересів; по-третє, з моменту отримання ухвали про порушення провадження у справі, з урахуванням меж перегляду справи у касаційній інстанції, у Товариства було достатньо часу для підготовки мотивованого відзиву на касаційну скаргу заступника прокурора.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга заступника прокурора не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи встановлено, що:

- між Регіональним відділенням ФДМУ (орендодавець) та Товариством (орендар) 05.10.2015 укладено договір оренди № 5974-Н (далі - Договір), за яким орендодавець передав орендарю в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме: нежитлові приміщення - кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. "Ц/2-4"), загальною площею 205,1 кв. м, розміщені за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі Училища вартістю, згідно з незалежною оцінкою, станом на 10.06.2015 - 323 000,00 грн. Майно передано орендарю за актом приймання-передачі орендованого майна від 05.10.2015, який є додатком № 1 до Договору;

- відповідно до п. 1.2 Договору майно передано в оренду з метою виробництва електротехнічного обладнання;

- Договір укладено строком на один рік з 05.10.2015 до 05.10.2016 (п.10.1 Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства; загальнодержавне значення мають, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

В силу положень ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

За приписами частин 1 та 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Виходячи з вищенаведених положень законодавства, прокурор в обґрунтування як своїх позовних вимог, так і вимог касаційної скарги вказує на те, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти, а тому передача будь-яких приміщень навчальних закладів в оренду суб'єктам господарювання для проведення господарської діяльності не пов'язаної з наданням освітніх послуг прямо заборонена законом. Невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу не свідчить про неналежність цього приміщення до об'єкту освіти та не позбавляє його спеціального статусу, як приміщення навчального закладу, та не є підставою правомірності надання його в оренду, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з такими доводами прокурора, оскільки вони не враховують наступного.

Абзац 14 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" містить виключення із встановленої заборони щодо об'єктів оренди, відповідно до якого, окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

За приписами частин 1 та 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно із ст. 51 Закону України "Про професійно-технічну освіту" додатковими джерелами фінансування професійно-технічного навчального закладу є кошти, одержані за: професійну підготовку понад державне замовлення, курсову підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників відповідно до укладених договорів з юридичними та фізичними особами; надання додаткових платних освітніх послуг, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Інші додаткові джерела фінансування професійно-технічного навчального закладу визначені Законом України "Про освіту".

Постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності.

Підпунктом 2 п. 8 вказаної Постанови передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Відповідно до абз. 2 п. 1.4, п. п. 7.2 та 7.3 Статуту Державного навчального закладу "Харківське вище професійне училище № 6" до основних напрямів діяльності Училища може також належати надання платних послуг, що визначені Постановою № 796 та які пов`язані з основною статутною діяльністю Училища. Додаткові джерела фінансування Училища визначаються Законом України "Про освіту", ЗУ "Про професійно-технічну освіту", іншими законодавчими та нормативно-правовими актами України. Додатковими джерелами фінансування є доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Як було з'ясовано судами попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи, на час передачі спірних нежитлових приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались. Доказів того, що приміщення, які орендуються Товариством за Договором, використовувалися або можуть використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, як закладу освіти, матеріали справи не містять. Натомість судами було встановлено, що приміщення, надані в оренду Товариству, розташовані окремо від приміщень, що використовуються під час практичних занять, тривалий час не використовуються. Фактично дані приміщення з моменту передачі будівлі (колишній цех № 180) від державного підприємства "Завод ім. Малишева" до Училища для організації виробничих майстерень ніколи не використовувались в навчальному процесі.

При цьому, прокурор не довів того, що орендовані Товариством приміщення пов'язані з навчальним та науковим процесом.

За таких обставин справи, виходячи з вищенаведених положень законодавства колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним та обґрунтованим висновок судів про те, що спірні приміщення можуть здаватись навчальним закладом в оренду з метою отримання додаткових джерел фінансування.

Аналогічної позиції щодо можливості передачі в оренду окремих приміщень навчальних закладів, не задіяних у навчальному та науковому процесі з метою отримання додаткових джерел фінансування містяться також і у постановах Вищого господарського суду України від 27.04.2016 у справі № 916/2451/15, від 27.04.2016 у справі № 922/5058/15, від 12.07.2016 у справі № 917/228/15, від 09.11.2016 у справі № 918/370/16, від 16.11.2016 № 922/1411/16, від 24.11.2016 у справі № 911/1022/16, від 14.12.2016 № 922/2011/16 та від 09.02.2017 № 911/1633/16.

Місцевим та апеляційним господарськими судами також встановлено, що при укладенні спірного Договору сторонами дотримано порядок укладення договорів оренди державного та комунального майна, визначений ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зокрема:

- органом, уповноваженим управляти державним майном - Міністерством освіти і науки України (далі - Міністерство) Регіональному відділенню ФДМУ було надано згоду на проведення конкурсу на право оренди спірного приміщення, що підтверджується відповідно довідкою та листом Міністерства, наявних в матеріалах страви (т. 1, а.с. 80-81);

- Регіональним відділенням ФДМУ було розміщено оголошення щодо передачі спірного майна в оренду;

- Училищем було повідомлено Міністерство про мету з якою передаються вказані приміщення та отримано дозвіл на їх передачу. Погоджена Міністерством мета передачі спірного майна в оренду - виробництво електротехнічного обладнання, закріплена умовами спірного Договору;

- під час укладення Договору сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання-передачі орендованого майна.

Позивачем не заперечуються факт належного виконання відповідачем умов спірного Договору. Судами на підставі матеріалів справи з'ясовано, що відповідач своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату за Договором, кошти орендної плати використовуються на утримання та ремонт Училища, для поліпшення умов перебування та навчання учнів навчального закладу. Крім того, згідно умов Договору значна частина коштів орендної плати у розмірі 70 % щомісячно спрямовується до Державного бюджету України.

Доводи касаційної скарги заступника прокурора наведених висновків судів не спростовують та не впливають на них.

Окрім того, як було додатково встановлено судом апеляційної інстанції, між Училищем та Товариством 05.01.2016 було укладено Угоду про співробітництво, предметом якої є проведення оглядових екскурсій на виробництво для учнів, залучення молоді до новітніх досліджень та розробок у сфері електротехнічного обладнання, потенційна можливість випускників, які мають високі показники успішності, проходити стажування або бути працевлаштованим на підприємстві відповідача після завершення навчання. Співробітництво в рамках даної Угоди здійснюється на безоплатній основі, враховуючи взаємовигідний характер для обох сторін та загальну користь від такого співробітництва для суспільства (п. п. 1.1, 1.2.2 Угоди). Основною метою співробітництва для Сторін є пропаганда наукового прогресу та досягнень вітчизняного виробництва, поширення новітніх технологій, взаємодопомога, обмін інформацією, досвідом, отримання учнями практичних навиків у професії та ознайомлення їх з останніми досягненнями науки і техніки, підвищення престижності робітничих професій, з огляду на зниження попиту серед молоді на робітничі, інженерні спеціальності та враховуючи матеріальну базу та технічні можливості відповідача.

За таких обставин справи, виходячи з вищенаведених положень законодавства та враховуючи встановлення факту відповідності Договору вимогам законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання спірного Договору недійсним, а відтак і задоволення похідних позовних вимог про повернення спірного нерухомого майна, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові, вважає їх висновки правомірними та обґрунтованими.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2016 і постанова Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги заступника прокурора не спростовують висновків господарських судів першої та другої інстанції, у зв'язку з чим підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі № 922/2876/16 Господарського суду Харківської області - без змін.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Суддя І.В. Алєєва

Суддя Т.Б. Дроботова