РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2017№910/3031/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А-ПОІНТ»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Преміум»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Проскан»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ

Головного територіального управління юстиції у місті Києві

2. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк

Дмитро Володимирович

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Терещенко О.М. за довіреністю від 06.02.2017;

від відповідача: Кебкал В.Г. за довіреністю від 02.02.2016;

від третьої особи-1: Сідько О.С. за довіреністю від 06.02.2017;

від третьої особи-2: не з'явився;

від третьої особи-3: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «А-ПОІНТ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Преміум» (далі - відповідач) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2017 порушено провадження у справі № 910/3031/17, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Проскан», в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк Дмитра Володимировича, розгляд справи призначено на 20.03.2017 року.

27.02.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідно до змісту якого позивач просить суд зупинити стягнення на підставі виконавчого напису № 153, вчиненого 27.01.2017 на Договорі застави основний засобів № 26/КЛ/13/З-2 від 23.10.2013 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Дмитром Володимировичем, до вирішення спору по суті.

09.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

17.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про витребування у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюка Дмитра Володимировича належним чином завірені копії та оригінали для огляду в судовому засіданні матеріалів нотаріальної справи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис № 153 від 27.01.2017 року.

17.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

17.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

20.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 20.03.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.03.2017 заперечив проти задоволення позову, а також проти задоволення поданої позивачем заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Присутні в судовому засіданні 20.03.2017 року представники третіх осіб надали пояснення щодо заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні 20.03.2017 року суд відклав вирішення поданих позивачем клопотань про витребування додаткових доказів у справі а також про вжиття заходів до забезпечення позову до встановлення фактичних обставин справи.

Представник третьої особи-2 в судове засідання 20.03.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 03.04.2017 року.

28.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про прискорення розгляду клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову.

03.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.04.2017 року представник позивача підтримав подану через відділ діловодства господарського суду міста Києва заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.04.2017 року заперечив проти задоволення поданої позивачем заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Представники третьої особи-1 та третьої особи-3 в судовому засіданні надали пояснення щодо поданої позивачем заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.04.2017 року було задоволено подану позивачем заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні 03.04.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.04.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представники третіх осіб 1 та 3 в судовому засіданні 03.04.2017 року надали пояснення щодо заявленого позову.

Представник третьої особи-2 в судове засідання 03.04.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.04.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.04.2017 року.

14.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про продовження строку розгляду спору у справі № 910/3031/17 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладення розгляду справи з метою надання сторонам часу для мирного врегулювання спору.

18.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про продовження строку розгляду спору у справі № 910/3031/17 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладення розгляду справи з метою надання сторонам часу для мирного врегулювання спору.

18.04.2017 року представником третьої особи-3 через відділ діловодства господарського суду міста Києва подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.04.2017 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/3031/17 на п'ятнадцять днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 15.05.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 12.06.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 12.06.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.06.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні 12.06.2017 року надав пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Представники третьої особи-2 та третьої особи-3 в судове засідання 12.06.2017 року не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників третьої особи-2 та третьої особи-3 в судове засідання не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету

В судовому засіданні 12.06.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2013 року між відповідачем (Кредитодавець) та ТОВ «Проскан» (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 26/КЛ/13 на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії (далі - Кредитний договір), відповідно до п. 1 якого Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання шляхом відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, надалі за текстом «Кредит» або «Транш Кредиту», а Позичальник зобов'язується отримати Кредит/Транш кредиту, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування Кредитом/Траншем кредиту, комісії та інші платежі, встановлені цим Договором, а також Додатковими договорами до нього, що складають невід'ємну частину Договору.

В подальшому, додатковими угодами від 23.10.2013, 14.04.2014, 30.01.2015, 05.02.2015, 26.02.2015, 30.04.2015, 29.05.2015, 03.07.2015, 30.09.2015 Кредитодавець та Позичальник внесли зміни до вищевказаного Кредитного договору.

23.10.2013 року між позивачем (Заставодавець) та відповідачем (Заставодержатель) було укладено Договір застави основних засобів № 26/КЛ/13/З-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., відповідно до п. 1.1. якого заставою за цим Договором забезпечується виконання ТОВ «Проскан» (надалі за текстом - Позичальник) зобов'язань за Кредитним договором № 26/КЛ/13 на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 04.07.2013, Додатковою угодою № 1 від 23.10.2013 до нього, усіма подальшими змінами і доповненнями до нього, що укладений між Заставодержателем (Кредитодавцем/Банком за Кредитним договором) та Позичальником, за умовами якого Позичальнику відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію, ліміт якої складає в розмірі, еквівалентному 32 500 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, комісій та інших платежів, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, порядку та у випадках, передбачених Кредитним договором та додатковими договорами (угодами) до Кредитного договору, що можуть бути укладені в майбутньому; зобов'язань щодо відшкодування збитків, завданих Заставожержателю невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по Кредитному договору; зобов'язань щодо відшкодування витрат Заставодержателя по здійсненню (задоволенню) його вимог, забезпечених заставою, в тому числі витрати, які понесені ним внаслідок звернення стягнення на предмет застави (включаючи сплачені чи такі, що підлягають сплаті, податки, збори, інші платежі) та будь-які інші витрати, передбачені чинним законодавством України.

Предметом застави є обладнання, перелік якого викладений в Додатку № 1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною (п. 1.2. Договору).

14.04.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Додатковий договір до Договору застави основних засобів № 26/КЛ/13/3-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., яким внесено зміно до Договору застави.

03.07.2015 року позивач та відповідач уклали Додатковий договір до Договору застави основних засобів № 26/КЛ/13/3-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., яким змінили п. 1.1. Договору та визначили, що заставою за цим Договором забезпечується виконання ТОВ «Проскан», надалі за текстом - «Позичальник», зобов'язань за Кредитним договором № 26/КЛ/13 на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 04.07.2013, з усіма подальшими змінами і доповненнями до нього, що укладений між Заставодержателем (Кредитодавцем/Банком за Кредитним договором) та Позичальником, за умовами якого Позичальнику відкрито відновлювальну мультивалютну кредитну лінію, ліміт якої складає 2 073 000 доларів США, строком користування кредитними коштами до 05.10.2015, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, комісій та інших платежів, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, порядку та у випадках, передбачених Кредитним договором та додатковими договорами (угодами) до Кредитного договору, що можуть бути укладені в майбутньому; зобов'язань щодо відшкодування збитків, завданих Заставодержателю невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по Кредитному договору; зобов'язань щодо відшкодування витрат Заставодержателя по здійсненню (задоволенню) його вимог, забезпечених заставою, в тому числі витрати, які понесені ним внаслідок звернення стягнення на предмет застави (включаючи сплачені чи такі, що підлягають сплаті, податки, збори, інші платежі) та будь-які інші витрати, передбачені чинним законодавством України.

Предметом застави є обладнання, перелік якого викладений в Додатку № 1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною (п. 1.2. Договору).

За умовами п. 4.1. Договору право звернення стягнення на предмет застави для задоволення своїх вимог за Основним зобов'язанням та цим Договором, виникає у заставодержателя у випадках, обумовлених Кредитним договором, цим Договором та нормами чинного законодавства України.

Пунктом 4.1.1. Договору передбачено, що Заставодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати Предмет застави у наступних випадках:

- якщо у момент настання строку (терміну) виконання Основного зобов'язання за Кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредитних коштів (чергового платежу по сплаті кредитних коштів) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті комісій та штрафних санкцій у строки (терміни), встановлені Кредитним договором;

- якщо у 60 (шістдесятиденний) строк після загибелі, пошкодження чи втрати Предмета застави Заставодавець не здійснить його заміну у відповідності до п. 3.1.12 цього Договору;

- ліквідації, реорганізації Заставодавця та/або Позичальника або порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності Заставодавця та/або Позичальника або визнання Заставодавця та/або Позичальника банкрутом;

- порушення Заставодавцем та/або Позичальником обов'язків за цим Договором та/або за Кредитним договором та невиконання вимоги Заставодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання;

- якщо інша, ніж Заставодержатель, особа набула право стягнення на предмет застави.

Згідно з п. 4.2. Договору у разі виникнення у Заставодержателя права на звернення стягнення на предмет застави, Заставодержатель самостійно визначає спосіб реалізації Предмета застави, а саме Заставодержатель має право:

- реалізувати предмет застави за рішенням суду;

- на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- в позасудовому порядку згідно із Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та чинним законодавством України.

На підставі заяви відповідача та доданих до неї документів 27.01.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 153, відповідно до якого на підставі Договору застави основних засобів № 26/КЛ/13/3-2 від 23.10.2013 звернуто стягнення на належне позивачу обладнання у рахунок погашення заборгованості ТОВ «Проскан» за Кредитним договором № 26/КЛ/13 від 04.07.2013 у розмірі 181 691 доларів США 58 центів, що еквівалентно 4 944 372, 96 грн., яка складається із простроченої заборгованості за період з 01.12.2014 по 31.05.2015.

13.02.2017 року Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53370528 з примусового виконання виконавчого напису № 153 від 27.01.2017, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В., про звернення стягнення на належне позивачу обладнання.

Позивач вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням приписів ст. ст. 88, 91 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з приписів частини другої статті 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Тож, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що суд може захистити порушене право, зокрема, шляхом визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Предметом доказування у господарських спорах даної категорії за загальним правилом є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того, чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спорів.

Статтею 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання (стаття 3 Закону України «Про заставу»).

У разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст. 589 Цивільного кодексу України). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1 та ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Статтею 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Аналогічні положення містить і ст. 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" яка надає право обтяжувачу в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне зобов'язання, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Статтею 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (далі - Закон) передбачено, що обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити в тому числі інформацію про виконання порушеного зобов'язання протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Пунктом 4.1. Договору застави передбачено, що право звернення стягнення на предмет застави для задоволення своїх вимог за Основним зобов'язанням та цим Договором, виникає у Заставодержателя у випадках, обумовлених Кредитним договором, цим Договором та нормами чинного законодавства.

Згідно з п. 4.4. Кредитного договору сторони домовились, що Кредитодавець має право у разі невиконання Позичальником будь-якого із зобов'язань, визначених цим Договором, вимагати погашення кредиту/траншу кредиту, сплати процентів за фактичний час користування кредитом/траншем кредиту, комісій та штрафних санкцій, інших належних платежів згідно з цим Договором, а Позичальник зобов'язаний виконати цю вимогу за реквізитами та у день, що вказані Кредитодавцем у письмовій вимозі. Після повного погашення заборгованості Позичальника за цим Договором дія Договору припиняється. Якщо до дня, зазначеного у письмовій вимозі Кредитодавця, Позичальник не погасив заборгованість у повному обсязі, Кредитодавець має право на позасудове звернення стягнення на предмет застави/іпотеки.

Водночас, умовами пункту 4.4. Договору застави передбачено, що у випадку порушення Заставодавцем та/або Позичальником обов'язків за цим та/або за Кредитним договором або настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет застави Заставодержатель надсилає Заставодавцю (та Позичальнику) письмове повідомлення про порушення обов'язків за цим та/або за Кредитним договором та про звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, в якому зазначається:

- зміст порушених зобов'язань або інша підстава для звернення стягнення;

- загальний розмір невиконаної вимоги;

- опис предмета застави;

- визначення позасудового способу звернення стягнення на Предмет застави, який має намір застосувати Заставодержатель (у разі прийняття рішення про продаж предмета застави третім особам, у повідомленні додатково зазначається місце, час проведення продажу та спосіб продажу: будь-якому покупцю або на публічних торгах);

- вимога про виконання порушеного зобов'язання і строк для його виконання та/або передачу в цей же строк предмета застави у володіння Заставодержателю у разі невиконання зазначеної вимоги;

- попередження про застосування звернення стягнення на Предмет застави на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса у разі невиконання Заставодавцем та/або Позичальником вищезазначених вимог Заставодержателя протягом строку, встановленого у повідомленні.

Одночасно з надісланням Заставодавцю (та Позичальнику) вищезазначеного повідомлення, Заставодержатель реєструє відомості про звернення стягнення на предмет застави у порядку, встановленому чинним законодавством України.

З наведеного вбачається, що умовами укладеного між ТОВ «Проскан» та відповідачем Кредитного договору, а також укладеного між позивачем та відповідачем Договору застави сторони встановили особливості виникнення у відповідача права звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 3.4. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), передбачено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Таким чином, в даному випадку, з урахуванням встановлених умовами Договору особливостей, встановлений статтею 88 Закону України «Про нотаріат» річний строк обчислюється саме з дня, коли у відповідача виникло право звернення стягнення на предмет застави.

Судом встановлено, що на виконання вищевказаних умов Договору відповідач, в межах строку позовної давності, направив позивачу та ТОВ «Проскан» повідомлення про порушення зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет застави № 01304/1901/3 від 22.08.2016 та № 01304/1949/5 від 05.09.2016 відповідно.

З наведеного вбачається, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено 27.01.2016 року, тобто в межах річного строку, встановленого ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Що стосується доводів позивача в частині того, що виконавчий напис суперечить вимогам ч. 1 ст. 91 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої виконавчий напис може бути пред'явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення, суд зазначає наступне.

Так, частиною 1 статті 91 Закону України «Про нотаріат» (в редакції Закону N 2677-VI від 04.11.2010) передбачено, що виконавчий напис може бути пред'явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі документи (до яких згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 означеного Закону віднесено виконавчий напис) можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.

Колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту).

Відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 26.12.2008 N 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням "застарілих" норм з одного й того ж питання.

Оскільки Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII був прийнятий пізніше, ніж Закон України «Про нотаріат», в даному випадку застосуванню підлягають саме положення Закону України «Про виконавче провадження», як спеціального Закону, який визначає сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Також, позивач вказує на те, всупереч приписів п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (далі - Перелік), відповідачем не було надано документів, що підтверджують безспірність заборгованості.

Так, ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1613/17 за позовом ПАТ «КБ «Преміум» до ТОВ «Проскан» про стягнення 97 557 917,53 грн., при цьому, позовні вимоги у цій справі відповідач обґрунтовує неналежним виконанням ТОВ «Проскан» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 26/КЛ/13 на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 04.07.2013 та зазначає, що станом на 23.01.2017 позичальник (ТОВ «Проскан») свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, основну заборгованість та проценти за користування кредитними коштами не виплачує.

Таким чином, на думку позивача, на час вчинення виконавчого напису від 27.01.2017 заборгованість ТОВ «Проскан» за кредитним договором не є безспірною, оскільки розмір заборгованості стягується в судовому порядку, що свідчить про наявність спору щодо розміру боргу.

З даними твердженнями позивача суд не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2., 3.5. Глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 передбачено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з Пунктом 2 Переліку для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

На виконання вищевказаних вимог чинного законодавства для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченим договором застави відповідач надав позивачу договір застави основних засобів № 26/КЛ/13/3-2, посвідчений 23.10.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за реєстровим № 8972 (із Додатковими договорами до Договору застави, посвідченими 14.04.2014 та 03.07.2015 приватним нотаріусом Верповською О.В. за реєстровим № 2902 та № 3717 відповідно); Кредитний договір № 26/КЛ/13 на відкриття мультивалютної кредитної лінії, укладений 04.07.2013 між відповідачем та ТОВ «Проскан» з додатковими угодами до нього; розрахунки заборгованості ТОВ «Проскан перед ПАТ «КБ «Преміум» за кредитним договором станом на 22.08.2016 та станом на 27.01.2017 виписки по особовим рахункам № 6067 з 03.07.2015 по 27.01.2017; № 6067 з 04.07.2013 по 27.01.2017; № 6067 з 08.01.2014 по 27.01.2017; № 6067 з 04.07.2013 по 27.01.2017; № 6067 з 18.03.2014 по 27.01.2017; № 6067 з 08.08.2013 по 27.01.2017; повідомлення про порушення зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет застави № 01304/1949/5 від 05.09.2016 та № 01304/1901/3 від 22.08.2016 з доказами їх направлення позивачу та ТОВ «Проскан», а також заяву на вчинення виконавчого напису.

Таким чином, суд дійшов висновку, що для вчинення спірного виконавчого напису були надані всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості боржника і встановлюють прострочення виконання зобов'язання, тоді як боржником не доведено необґрунтованості розміру заборгованості, зазначеного у виконавчому написі нотаріуса.

Надаючи правову оцінку доводам позивача в частині того, що заборгованість за кредитним договором не є безспірною, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис було вчинено 27.01.2017, тоді як з позовної заявою № 01304/39 від 30.01.2017 про стягнення заборгованості за Кредитним договором з ТОВ «Проскан» до господарського суду міста Києва відповідач звернувся 31.01.2017, про що свідчить штемпель відділу діловодства господарського суду міста Києва в правому нижньому куті позовної заяви.

З наведеного вбачається, що з позовною заявою відповідач звернувся до суду вже після вчинення виконавчого напису, у зв'язку з чим доводи позивача про наявність спору щодо розміру заборгованості ТОВ «Проскан» за кредитним договором не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

При цьому, суд зазначає, що в порядку ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку у відповідності з вищезазначеним Переліком.

Отже вказаними приписами законодавства встановлено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів (вказане також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20.05.2015 у справі 6-158цс15).

Крім того, позивач посилається на те, що згідно з п. 2 Переліку відповідач повинен був надати засвідчену ним виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Зокрема, позивач зазначає, що 10.02.2016 року було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Преміум», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Преміум», на підставі постанови Правління Національного банку України № 68/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 134 від 10.02.2016 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Преміум».

16.03.2016 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив, що змінено реквізити ПАТ «КБ «Преміум» для погашення заборгованості за кредитами та іншими зобов'язаннями перед вказаним банком. Так, за інформацією Фонду погашення заборгованості має здійснюватися безпосередньо на накопичувальний рахунок ПАТ «КБ «Преміум», відкритий Фондом в НБУ за актуальними реквізитами накопичувального рахунку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2016 у справі №826/2607/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.11.2016 визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України №68/БТ від 10.02.2016 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Преміум», зобов'язано НБУ повернути ПАТ «КБ «Преміум» банківську ліцензію № 236 від 03.11.2011 та Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій № 236-3 від 23.03.2015, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 134 від 10.02.2016 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ Преміум» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Таким чином, позивач вважає, що з 16.03.2016 року погашення кредитних зобов'язань всіма боржниками перед відповідачем здійснювалось лише на накопичувальний рахунок ПАТ «КБ «Преміум», відкритий в НБУ, у зв'язку з чим відповідач для одержання виконавчого напису повинен був надати приватному нотаріусу окрім виписки з рахунка позивача також і виписку з накопичувального рахунку, а оскільки такої виписки надано не було, сума заборгованості позивача не підтверджена належним чином.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору Кредитодавець відкриває позичковий рахунок № 6067, на якому буде враховуватися кредит/транш кредиту, наданий за цим Договором, погашення кредиту/траншу кредиту, а також дострокове погашення кредиту/траншу кредиту, якщо таке буде. Такий Позичковий рахунок є для Позичальника обов'язковим для обліку руху сум, які Позичальник повинен повернути Кредитодавцю.

Згідно з п. 2.8. Кредитного договору, проценти за користування кредитом/траншем кредиту, сплачуються наступним чином: проценти, нараховані за місяць відповідно до п. 2.1. цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплачувати на рахунок № 6067, відкритий у Кредитодавця, щомісяця, не пізніше 15-го календарного дня місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

Відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2014, на 206 рахунку відображаються кредити в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання: 2060 - Кошти банків у розрахунках у суб'єктів господарювання; 2062 - Короткострокові кредити в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання; 2063 - Довгострокові кредити в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання; 2065 - Неамортизована премія за кредитами в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання; 2066 - Неамортизований дисконт за кредитами в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання; 2067 - Прострочена заборгованість за кредитами в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання; 2068 - Нараховані доходи за кредитами в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання; 2069 - Прострочені нараховані доходи за кредитами в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до заяви про вчинення виконавчого напису були надані виписки по особовому рахунку ТОВ «Проскан» № 6067 - тіло кредиту; № 6067 - тіло кредиту, № 6067 - прострочена заборгованість за кредитом, № 6067 - нараховані доходи - проценти, № 6067 - прострочені нараховані доходи - проценти, № 6067 - прострочені нараховані доходи - проценти, які є первинними документами та належними доказами на підтвердження заборгованості ТОВ «Проскан» в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Всі інші доводи позивача та третьої особи, викладені у письмових поясненнях, суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Як на тому наголошено у пункті 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" роз'яснено, що спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 Господарського процесуального кодексу України, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Отже господарські суди не повинні перевіряти правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні та здійснювати оцінку його діям при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом статей 1, 2, 18 Господарського процесуального кодексу України, статей 1 і 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а відповідно до статті 50 названого Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

У господарських судах при вирішенні спору між боржниками і стягувачами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вирішується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства, тобто розглядається справа за наявності між боржниками і стягувачами спору про право.

Господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність банку як кредитору права звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення його вимог за кредитним договором, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, при яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

При цьому в силу статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Тобто, звертаючись з позовом у даній справі про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, позивач зобов'язаний був довести шляхом подання відповідних доказів обставини відсутності (або інший розмір) заборгованості за Кредитним договором, якщо ним оспорюється визначена у виконавчому написі нотаріуса сума боргу, зокрема, надати докази погашення заборгованості за Кредитним договором, зробити власний контррозрахунок належних до сплати сум.

У свою чергу, звернувшись з даним позовом до суду, позивачем у встановленому процесуальному порядку не спростовано належними та допустимими доказами, що сума заборгованості перед банком є іншою, ніж та, що зазначена в спірному виконавчому написі з урахуванням суми боргу, визначеної у повідомленні-вимозі банку, та вартості предмета застави за спірним виконавчим написом.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи означений предмет доказування у спорах даної категорії в господарському процесі, позивач повинен був довести перед судом відсутність спірної заборгованості за Кредитним договором.

Водночас, оскільки суд встановив, що позивачем на спростування відомостей, наданих відповідачем на підтвердження обставин порушення зобов'язань зі сплати кредитних платежів з боку позивача, жодних доказів не представлено, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова