ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2017р. Справа № 914/620/17

За позовом: Приватного підприємства «ФЕНІКС Д», м.Трускавець

До відповідача: Трускавецька міська рада, м.Трускавець

Про стягнення збитків в розмірі 126264,74 грн.

Суддя Березяк Н.Є.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

В судове засідання зявились:

від позивача

від відповідача: ОСОБА_2 - представник

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Подано позов Приватного підприємства «Фенікс Д» до Трускавецької міської ради про стягнення збитків в розмірі 126264,74 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав , просив задоволити з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві та наданих поясненнях.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що в звязку з визнанням недійсним в судовому порядку договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між Трускавецькою міською радою та ПП «Фенікс Д» відповідач зобовязаний був повернути кошти в розмірі 212281,00 грн. Рішення суду про стягнення з відповідача коштів в розмірі 212281,00 грн. набрало законної сили 27 січня 2015 року, проте виконано було фактично 17.02.2017 року. Як стверджує позивач, за зазначений період йому завдано шкоди внаслідок знецінення вартості валюти інфляцією, розмір якої він визначив з врахуванням індексів інфляції і просить стягнути з відповідача.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалах суду. Ухвалами суду зобовязано позивача подати докази в обґрунтування позовних вимог, які б підтверджували наявність підстав для відшкодування збитків та обґрунтувати розмір заявлених до стягнення збитків.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на ті обставини, що виконання рішення суду про стягнення з Трускавецької міської ради коштів в сумі 212281 грн. здійснювалось відповідно до ст..3 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р. через управління Держказначейства у м.Трускавці та після прийняття ухвали Трускавецького міського суду від 27.05.2016 року , якою встановлено спосіб та порядок виконання рішення суду шляхом стягнення коштів з міського бюджету. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на ті обставини, що сплата боргу з урахуванням індексу інфляції не виникає у випадках повернення коштів особі у разі припинення зобовязання за договором шляхом визнання його недійсним.

В судовому засіданні 12.06.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Рішенням Трускавецького міського суду від 27.01.2015 року присуджено до стягнення з Трускавецької міської ради на користь ПП «Фенікс Д» 212281,00 грн. коштів та 2 122,81 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 28.02.2015 року. 09.10.2015 року Трускавецьким міським судом видано виконавчий лист у справі зі строком предявлення до виконання до 07.02.2016 року.

26.10.2015 року ПП «Фенікс Д» було предявлено до примусового виконання виконавчий лист № 475/515/14 ц від 09.10.2015 року до управління Державної казначейської служби у м.Трускавець.

27.10.2015 року листом управління Держказначейства у м.Трускавець № 02-17/2015 було повернуто ПП «Фенікс Д» виконавчий документ без виконання у звязку з тим, що Трускавецька міська рада , як юридична особа не знаходилась на розрахунково-касовому обслуговуванні в даній установі.

Ухвалою Трускавецького міського суду від 20.05.2016 року на задоволення заяви Трускавецької міської ради встановлено порядок та спосіб виконання рішення Трускавецького міського суду від 27.01.2015 року у справі № 457/515/14-ц шляхом стягнення коштів в сумі 214403,81 грн. з міського бюджету.

Рішення суду про стягнення коштів на користь ПП «Фенікс Д» в сумі 212281,00 грн. виконано 17.02.2017 року.

Як вбачається з позовної заяви , за період з моменту набрання рішенням законної сили до моменту його виконання позивач стверджує що йому завдано шкоду внаслідок знецінення вартості гривні інфляцією в розмірі 126264,74 грн., які просить стягнути з відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно визначення ч. 2 ст. 22 ЦК України до збитків відносяться, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вищенаведені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із положеннями Господарського кодексу України, ст. 224, якого передбачає, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завданні цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Фенікс Д» звернулося з позовом до Трускавецької міської ради про відшкодування збитків в сумі 126264,74 грн., які обчислені ним з врахуванням індексу інфляції за період з моменту набрання чинності до моменту фактичного виконання рішення Трускавецького міського суду від 27.01.2015 року про стягнення з Трускавецької міської ради коштів в звязку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та застосування реституції.

В обґрунтування розміру завданої йому шкоди упущеної вигоди , позивач посилається на знецінення вартості гривні внаслідок інфляційних процесів.

Проте такі доводи позивача необґрунтовані з огляду на наступне:

Положеннями статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до частини першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі їх отримання відразу після набрання рішенням місцевого суду законної сили.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на обчисленні боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України ( постанова ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 р.)

Розрахунок розміру упущеної вигоди з урахуванням індексу інфляції є теоретичним, побудований на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджений відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б кошти стягнені за рішенням суду потрапили на його рахунок відразу після набрання рішенням суду законної сили.

Не доведено відповідачем наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи.

Як вбачається з матеріалів справи, Трускавецька міська рада не була розпорядником бюджетних коштів, виплата коштів здійснювалась відповідно до ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р. через управління Держказначейства у м.Трускавці та після прийняття ухвали Трускавецького міського суду від 27.05.2016 року на задоволення заяви Трускавецької міської ради, якою встановлено спосіб та порядок виконання рішення суду шляхом стягнення коштів з міського бюджету.

З огляду на викладене, доводи позивача про наявність шкоди (упущеної вигоди) є необґрунтованими і не підтверджені належними і допустимими доказами.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 14.06.2017 року.

Суддя Березяк Н.Є.