КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 910/22774/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 07.06.2017

розглянувши апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017 (повне рішення складено 09.03.2017)

у справі №910/22774/16 (суддя В.І.Мельник)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" ОСОБА_2

до Державної іпотечної установи

третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання припиненими правовідносин,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2017 у справі №910/22774/16 позов задоволено повністю.

Визнано припиненим права застави з 11.12.2013 по договору застави майнових прав №7/1-З від 15.10.2008, що укладений між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра".

Визнано припиненим з 11.12.2013 договір про відповідальне зберігання від 15.10.2008 року, що укладений між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра".

Стягнуто із Державної іпотечної установи на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" судовий збір в розмірі 2 756,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Державна іпотечна установа звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позову відмовити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без повного та всебічного дослідження всіх обставин справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Коротун О.М. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/22774/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Представником позивача на підставі ст. 96 ГПК України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення - без змін.

16.05.2017, представником апелянта, через канцелярію суду, подано заперечення на відзив представника позивача, в якому відповідач просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.05.2017, у зв'язку з перебуванням 17.05.2017 судді Гаврилюка О.М. у відпустці, для розгляду справи №910/22774/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Коротун О.М., Сулім В.В. та ухвалою суду від 17.05.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу.

17.05.2017 в судовому засіданні оголошено перерву до 07.06.2017.

07.06.2017, до початку судового засідання, представником апелянта подано додаткові пояснення до апеляційної скарги, які долучено судом до матеріалів справи.

Представники відповідача брали участь в судових засіданнях, в яких підтримали доводи апеляційної скарги, надали пояснення та просили апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.2017 у справі № 910/22774/16 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у позові.

Представники позивача та третьої особи брали участь в судових засіданнях, в яких заперечували щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, надали пояснення та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.2017 у справі №910/22774/16 - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.10.2008 між Державною іпотечною установою (кредитор) та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" (після зміни організаційно-правоввої форми - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра") (позичальник) було укладено Кредитний договір №7/1 (під заставу майнових прав за іпотечними житловими кредитами) (далі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор надає позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути кредитору грошові кошти в сумі 700 000 000,00 грн. (кредит рефінансування) та сплатити відсотки за користування кредитом рефінансування в порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 договору). Кредит рефінансування надається позичальнику на строк до 10.04.2009 (п. 1.2 договору).

15.10.2008 між Державною іпотечною установою, як заставодержателем та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра", як заставодавцем, було укладено договір застави майнових прав №7/1-З. Предметом якого є майнові права за кредитними договорами та договорами забезпечення, зазначеними у додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 1.2 договору майнові права сторони за домовленістю оцінюють у еквіваленті 840 000 000, грн.

Згідно з п. 1.3 договору сторони погодили, що надане у заставу майно забезпечує виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за кредитом, наданим згідно з кредитним договором №7/1 від 15.10.2008 (далі кредитний договір) та будь-якими додатковими договорами до нього, укладеними між сторонами, за умови якого заставодавець зобов'язаний повернути заставодержателю у повному обсязі кредит рефінансування, а також сплатити відсотки за користування ним та суми штрафів та неустойки в разі їх витребування заставодержателем.

За рахунок заставленого майна вимоги заставодержателя задовольняються в повному обсязі, включаючи суму основного боргу, нараховані відсотки, пеню, штрафи та збитки, а також витрати на звернення стягнення на заставлені майнові права та витрати, пов'язані з його реалізацією. ( п. 1.4 договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що заставодавець уступає заставодержателю всі права до боржників, що випливають із кредитних договорів, зазначених у додатку №1 до договору.

У частині уступки права вимоги цей договір укладено із відкладальною умовою відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України. Права вимоги переходять до заставодержателя наступного дня після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо вони не будуть виконані повністю або частково, або після настання випадку, передбаченого підпунктом 3.1.4 договору. При цьому, заставодавець зобов'язується здійснити всі можливі дії для вчинення правочину щодо відступлення на користь заставодержателя права вимоги за іпотечними договорами. (п. 4.2 договору)

Договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитним договором та цим договором ( п. 6.1 договору).

Згідно з п. 6.2 договору застави у разі часткового виконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором застава зберігається у початковому розмірі.

15.10.2008 між Державною іпотечною установою, як поклажодавцем та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра", як зберігачем, було укладено договір про відповідальне зберігання, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання кредитні договори, іпотечні договори, договори поруки, отримані від поклажодавця, на виконання умов договору застави майнових прав від 15 жовтня 2008 року №7/1-З та додаткових угод до нього, укладених між сторонами, перелік та реквізити яких містяться в додатку № 1 до договору застави.

У грудні 2016, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" ОСОБА_2 звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи про визнання припиненими правовідносин, у зв'язку із погашенням суми основної заборгованості з нарахованими процентами та фактом виконання вимог забезпечених договором застави майнових прав №7/1-З від 15.10.2008, а також враховуючи вимоги ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним нормативним актом у спірних правовідносинах, ст. 593 Цивільного кодексу України, ст. 28 Закону України "Про заставу". Отже, застава за договором застави майнових прав №7/1-3 від 15.10.2008 є припиненою. При цьому, позивач зазначає, що в силу припинення договору застави є припиненим і договір про відповідальне зберігання від 15.10.2008, який є похідним від договору застави, оскільки відповідно до п. 1.1. договору відповідального зберігання, даний договір укладено на виконання умов договору застави майнових прав від 15.10.2008 №7/1-З.

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід скасувати з наступних підстав.

Cтаттею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що спірні правовідносин між сторонами виникли на підставі договору застави майнових прав №7/1-З від 15.10.2008 та договору про відповідальне зберігання від 15.102008, а тому вони підпадають під правове регулювання параграфу 6 глави 49 ЦК України, Закону України "Про заставу", глави 66 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо (частина 1). Застава має похідний характер від забезпеченою нею зобов'язання (частина 3).

Пунктом 1 ч. 1 статті 593 ЦК України передбачено, що право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, грошові зобов'язання ПАТ «КБ «Надра» перед ДІУ за Кредитним договором не виконано.

Стаття 203 ГК України наводить підстави для припинення зобов'язання, а саме : господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управленою стороною.

Так, місцевий господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2013 у справі № 54/267, яке набрало законної сили - є преюдиціальним у процесі розгляду даної справи, а тому при прийнятті оскаржуваного рішення послався на нього.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2013 у справі № 54/267 встановлено, що відповідачем було сплачено позивачу основну заборгованість по поверненню кредиту в розмірі 693 595 080,00 грн. На підставі чого, суд дійшов висновку про відсутність предмету спору у справі № 54/267 в частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по поверненню кредиту в розмірі 693 595 080,00 грн. у зв'язку із погашенням відповідачем зазначеної заборгованості в добровільному порядку. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" на користь Державної іпотечної установи інфляційні втрати в розмірі 69 359 508 грн. 00 коп., 3 % річних в розмірі 28 731 938 грн. 65 коп., витрати по сплаті державного мита в розмірі 23 393 грн. 04 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 216 грн. 50 коп. Рішення суду від 10.10.2013 у справі №54/267 розстрочено на загальну суму 98 115 056,19 грн. на п'ять років (60 місяців). Крім того зазначено, що господарськими судами України неодноразово відмовлено Державній іпотечній установі у стягненні з ПАТ "КБ "Надра" плати за користування кредитними коштами у вигляді процентів за Кредитним договором № 7/1 від 15.10.08 за період 09.04.10-31.01.13 у справах: №5011-35/4877-2012; №9/343-33/125; №910/16431/13; №5011-35/14679-2012; № 54/267 (4/397); №34/218-22/171; №4/517 і встановлено відсутність підстав для нарахування процентів за Кредитним договором №7/1 від 15.10.2008 після 10.04.2009 - дати його закінчення.

Однак, колегія зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2013 у справі № 54/267 встановлено обставину щодо погашення Банком не основного зобов'язання, а суми основної заборгованості. Так, основною заборгованістю за кредитним договором є грошові кошти (кредит), які надані ПАТ «КБ «НАДРА».

Отже, суд першої інстанції дійшов не вірного висновку, ототожнивши поняття «основної заборгованості» та «основного зобов'язання» та залишив поза увагою п. 2.2.2. Кредитного договору, яким передбачено обов'язок Банку погасити Кредит рефінансування та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по договору на першу вимогу Установи сплатити штрафні санкції, а також в повному обсязі всі інші платежі та відшкодувати спричинені збитки.

Таким чином, виходячи з пункту 2.2.2. Кредитного договору, колегія суддів приходить висновку, що до зобов'язань ПАТ «КБ «НАДРА» за Кредитним договором відноситься: повернення основної заборгованості, сплата відсотків, сплата штрафних санкції, сплата всіх інших платежів.

Тобто, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі N 6-369цс15.

Крім того, п. 5.1. Кредитного договору передбачає, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання ПАТ «КБ «НАДРА» перед ДІУ за Кредитним договором повністю не виконано. На даний час, дебіторська заборгованість ПАТ «КБ «НАДРА» по розрахункам за кредитним договором №7/1 від 15.10.2008 становить 438 786 013,78 грн., з яких: відсотки по кредитному договору №7/1 від 15.10.2008 - 227 797 943,24 грн.; штраф та пеня, нараховані згідно судових рішень за період з 2009 по 2015 рік на суму 210 988 070,54грн.

Так, рішеннями суддів підтверджено зобов'язання ПАТ «КБ «НАДРА» перед ДІУ за Кредитним договором.

Зокрема, по справі № 54/267 від 10.10.2013 судом прийнято рішення стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь ДІУ інфляційні втрати в сумі 69 359 508,00 грн. та 3% річних в сумі 28 731 938,65 грн. за заборгованістю по поверненню кредитних коштів, отриманих за Кредитним договором № 7/1.

Рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 34/218-22/171 від 11.09.2013 постановлено стягнути з ПАТ «КБ «Надра» на користь ДІУ нфляційні втрати в сумі 19 539 267,00 грн. за прострочення ПАТ «КБ «Надра» сплати основного боргу за Кредитним договором.

Рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 5011-35/14679-2012 від 13.08.2013 постановлено стягнути з ПАТ «КБ «Надра» на користь ДІУ 3% річних в сумі 26 123 909,01 грн. на суму заборгованості за основним боргом ПАТ «КБ «Надра» за Кредитним договором.

Рішеннями Господарського суду м. Києва по справі № 34/218-22/171 від 11.09.2013 та № 9/343-33/125 від 11.09.2013 року постановлено стягнути з Банку на користь ДІУ пеню, що виникла згідно з п. 3.2. Кредитного договору в сумі 4 168 221,39 грн. та 2 597 656,09 грн. відповідно.

Рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/14247/14 від 01.08.2014 постановлено стягнути з Банку на користь ДІУ відсотки за користування грошовими коштами, наданими ДІУ в кредит Банку, в розмірі 228 140 542,16 грн. за період з 10.04.2009 по 30.01.2013.

Позивачем не було надано, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, що Банком виконано вказані судові рішення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, в порушення ч. 1 ст. 593 ЦК України визнав припиненим право застави, у той час, коли зобов'язання за Кредитним договором, забезпечене заставою ПАТ «КБ «НАДРА» не виконано і не припинено.

Таким чином, оскільки, основне зобов'язання за Кредитним договором передбачає погашення в тому числі основної заборгованості, нарахованих процентів, сплату можливої пені та інших платежів, то твердження позивача про припинення зобов'язання за Кредитним договором і відповідно договором застави, із посиланням на судове рішення у справі № 54/267, є передчасним.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Вказана стаття кореспондується зі статтею 526 ЦК України, якою зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не надано правової оцінки п. 1.4 договору застави, яким зазначалось, що за рахунок заставленого майна вимоги Державної іпотечної установи задовольняються в повному обсязі, включаючи всю суму основного зобов'язання, нараховані відсотки, пеню, штрафи та збитки, а також витрати на звернення стягнення на заставлені майнові права та витрати, пов'язані з його реалізацією.

Отже, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що обов'язки щодо сплати пені, штрафів та відсотків за користування кредитними коштами випливають з договірних зобов'язань.

Крім того, відповідно до п. 8 статті 193 ГК України управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини. Вказане кореспондується зі статтею 545 ЦК України, якою зазначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, такого посвідчення чи розписки Державна іпотечна установа Банку не надавала, ні відносно повного виконання, ні його частини.

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку.

У разі якщо обсяг коштів від продажу Фондом заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не вірно застосував норми статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки зазначена стаття не встановлює підстав для припинення зобов'язань за договором застави.

Так, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 №113 на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 №356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" розпочато ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" та призначено ОСОБА_2 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку строком на 1 рік з 05.06.2015 до 04.06.2016 включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.04.2016 № 616 прийнято рішення про продовження строку здійснення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Надра" до 04 червня 2018 року з відповідним продовженням повноважень Уповноваженої особи Фонду.

Позовною вимогою ПАТ «КБ Надра» є визнання факту, а саме: визнання припиненим права застави з 11.12.2013 по договору застави майнових прав № 7 від 15.10.2008.

Таким чином, посилання суду на ч. 3 ст. 52 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставним, оскільки станом на 11.12.2013 ПАТ «КБ "Надра» не перебував у процедурі ліквідації, а тому стаття 52 вказаного Закону, яка визначає черговість та порядок задоволення вимог банку, оплату витрат та здійснення платежів в процедурі ліквідації банку не може бути застосована до правовідносин між позивачем і відповідачем, які склались станом на 11.12.2013.

Крім того, предмет спору (визнання припиненим права застави з 11.12.2013 по договору застави майнових прав №7/1-3 від 15.10.2008 ) у даній справі не стосується черговості та порядку задоволення вимог до банку, оплати витрат та здійснення платежів в процедурі ліквідації банку, які регулюються нормами статті 52 Закону.

Стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на відміну від ст. 28 Закону України «Про заставу» не містить прямої норми і не визначає підстави або випадки, коли застава припиняється.

Статтею 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно з ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; - при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 546, ст. 572 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в статтями 599, 600, 604-609 ЦК. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі №3-57гс10, від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 12.09.2011 у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 у справі №3-116гс1, від 23.01.2012 у справі №3-142гс11, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14.

Таким чином, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення зобов'язальних правовідносин сторін договору.

Враховуючи викладене вище колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі і прийшов до помилкового висновку.

На підставі чого, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 103 ГПК України визначені повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, відповідно до якої суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення.

Таким чином, апеляційна скарга Державної іпотечної установи підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017 у справі №910/22774/16 слід скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017 у справі №910/22774/16 задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 у справі №910/17554/16 скасувати.

3.Прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

4.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (04053, місто Київ, вулиця Артема, будинок 15, ідентифікаційний код 20025456) на користь Державної іпотечної установи (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, ідентифікаційний код 33304730 ) 3031,60 грн. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5.Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

6.Матеріали справи №910/22774/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинними законодавством порядку.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун