РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа № 902/1102/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Крейбух О.Г. ,

судді Демянчук Ю.Г.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2;

від відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 30.01.17 р. у справі № 902/1102/16

за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

до Вінницьке навчально-науково-виробниче об'єднання "Комплекс-1"

про примусове виконання обов'язку в натурі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 30.01.2017 р. у справі № 902/1102/16 (суддя Матвійчук В.В.) в позові відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем невірно вибраний спосіб відновлення порушеного права, а тому не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. В обгрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 763 ЦК України та ст. 291 ГК України. Між сторонами Договору оренди № 80 від 14.08.2013 р. існують зобов'язальні правовідносини, які судом визнані припиненими внаслідок закінчення строку дії договору. В даному випадку суд першої інстанції допустив помилку, не з'ясувавши дійсний зміст п. 4.2.9 Договору та його прямий зв'язок з майном позивача. Також судом неправильно застосована норма ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушеним. Неправильність застосування полягає в неправильному тлумаченні цієї правової норми, оскільки воно не призвело до ефективного захисту прав позивача.

В судових засіданнях представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги та просять її задоволити.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що позивачем не виконані умови Договору оренди № 80 від 14.08.2013 р., а відтак посилання на зловживання відповідачем своїм становищем є безпідставним. Зокрема вказує, що відповідно до умов договору, а саме п. 2.1 передача в оренду чи повернення з оренди нежитлового приміщення здійснюється згідно з актами прийому-передач. При цьому п. 4.2.4 цього Договору передбачено, що позивач зобов'язаний при звільненні приміщень передати їх по актам прийому-передачі в належному технічному стані, або оплатити відповідачу вартість ремонтних робіт, які потрібно виконати. І тільки після цього стає можливим виконання вимог згідно п. 4.2.9, а саме - вивіз майна позивача здійснюється після підписання актів прийому-передачі. Оскільки позивач ухиляється від виконання п.п. 2.1, 4.2.4 Договору, відповідачем було подано позов до господарського суду Вінницької області за яким відкрито справу № 902/749/16, яка знаходиться в провадженні суду. Поряд з цим відзначає, що дійсно в орендованих приміщеннях знаходиться майно, однак кому воно належить, яка його вартість, стан, ким воно туди поміщено відповідачу не відомо з тих підстав, що він жодного разу не входив у жодну комісію по його інвентаризації. Документи на його отримання або на збереження не підписував, договірних зобов'язань по договору оренди № 80 від 14.08.2013 р. по вказаному майну не мав. З урахуванням наведеного вважає рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити рішення місцевого господарського суду без змін та покласти на позивача витрати відповідача за послуги адвоката у розмірі 4000,00 грн.

В судових засіданнях представники відповідача підтримали викладені у відзиві заперечення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2013 року між Вінницьким навчально-науково-виробничим об'єднанням «Комплекс-1» (на далі - відповідач, за договором орендодавець) і Фізичною собою-підприємцем ОСОБА_1 (на далі - позивач, за договором орендар) укладено договір про оренду нежитлових приміщень та надання послуг № 80.

За умовами даного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду нежитлові приміщення загальною площею 760,7 м.кв. на шостому поверсі (орендовані кімнати з площею визначені в п. 1.1. Договору) та площі загального користування першого поверху та сходинкові марши між першим та шостим поверхами площею 268,0 м.кв. у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, що належить Орендодавцю на правах власності. Приміщення передаються Орендарю для підготовки та організації в них спортивного залу, згідно нормативних документів України.

Термін дії договору визначено з 01 вересня 2013 року до 31 липня 2016 року.

Сторони уклали акт приймання-передачі майна від 14.08.2013 року відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у користування зазначені у договорі приміщення загальною площею 760,7 м.кв.

Відповідно до Акту погодження технологічного призначення приміщень до договору про оренду нежитлових приміщень та надання послуг від 14 серпня 2013 року (Додаток № 2 до Договору) сторони погодили, що орендоване приміщення передається орендареві для підготовки та організації в ньому занять різними видами спорт, продаж безалкогольних напоїв, спортивного харчування та спортивного інвентарю у відповідностями з вимогами нормативних документів.

Згодом за домовленістю сторін орендар повернув частину приміщень згідно акта від 30 квітня 2015 року, з огляду на це загальна площа приміщень, які перебували у користуванні орендаря станом на час закінчення оренди, склала 611,00 м.кв.

В силу ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Таке ж положення містить і ст. 283 Господарського кодексу України, в якій вказано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Сатттею 763 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму (оренди) укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності зі ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 7.1 Договору, укладеного між сторонами, договір діє з 01 вересня 2013 року до 31 липня 2016 року. Якщо жодна зі сторін не попередила іншу сторону про розірвання договору за тридцять календарних днів, договір вважається пролонгованим на той самий строк.

20 травня 2016 року відповідач керуючись п. 7.1 Договору повідомив позивача листом про розірвання договору оренди з вимогою передати майно згідно акта прийому-передачі та провести поточний ремонт орендованих приміщень.

З огляду на викладені норми законодавства та п. 7.1 Договору, строк дії договору оренди приміщень укладений між сторонами закінчився 31 липня 2016 року.

Орендні відносини за договором між сторонами припинилися, що не заперечується останніми та претензії в частині оплати орендних платежів відсутні.

Позивач листом від 15 серпня 2016 року звернувся до відповідача, в якому просив надати представника орендодавця для опису майна яке належить позивачу та знаходиться в орендованих приміщеннях.

16 серпня 2016 року позивач звернувся з листом до відповідача в якому просить дозволити забрати тренажери, спортивний інвентар та інші свої речі з раніше орендованого приміщення.

Листом від 17 серпня 2016 р. № 60 відповідач повідомив, що «як виняток, за домовленістю Сторін, оформленою належним чином, можемо розглянути можливість часткового вивозу Вашого майна, а частину залишити до повного виконання Вами умов Договору, а саме п. 4.2.9 Договору».

Так, як вбачається з наявної в матеріалах справи переписки, та не заперечується сторонами, в орендованих позивачем приміщеннях залишився спортивний інвентар.

В матеріалах справи наявні: Акт про перелік інвентарю та тренажерів які належать позивачу, фотокартки спортзалу та Акти про не допуск до приміщення і вивезення майна за адресою вул. Фрунзе, 4 м. Вінниця., які завірені в односторонньому порядку позивачем та його представниками.

Позивач у поданій до суду позовній заяві вказує, що після закінчення договору оренди склалась ситуація, коли орендодавець безпідставно і безоплатно користується майном орендаря, зберігається ризик його випадкового знищення та пошкодження. Цим порушується право власності позивача, що виражається у неможливості володіти, користуватися та розпоряджатися об'єктом свого права власності, у зв'язку з чим позивач, на підставі ст. 316, 317, 319-321 Цивільного кодексу України просить зобов'язати відповідача надати доступ до частини будівлі на шостому поверсі з метою вивезення належного позивачу майна.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до 4 ст. 291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

За умовами ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Судом апеляційної інстанції відзначається, що розділом 2 Договору сторони визначили умови надання і повернення орендованого майна, а саме - передача в оренду чи повернення з оренди нежитлового приміщення здійснюється сторонами згідно з актом прийому-передачі приміщень і мереж, де вказуються інвентарні номери та загальна площа, місце розташування, технічний стан приміщення і обладнання, якість проведеного ремонту, визначаються межі експлуатаційної відповідальності приміщень, мереж та систем (п. 2.1).

При цьому в розділі 4.2 "Обов'язки орендаря" сторони обумовили п. 4.2.9, за яким вивіз майна (меблі, побутова техніка, офісна техніка та ін.) Орендаря здійснюється після здачі орендованого приміщення згідно з актом прийому-передачі та проведеної оплати за надані послуги.

Згідно ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Викладене свідчить про те, що сторони в Договорі оренди встановили порядок дій за наслідками припинення взаємовідносин оренди, а саме - повернення нежитлового приміщення за актом прийому-передачі та в послідуючому вивіз майна орендаря.

Таким чином, як законом - ч. 1 ст. 785 ЦК України, так і умовами договору - п.п. 2.1, 4.2.9 визначені зобов'язання сторін за наслідками припинення орендних правовідносин.

Відтак, в даному випадку є обгрунтованим посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 21.12.2016 р. (провадження № 3-123гс14, справа № 905/2187/13) згідно якої закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Враховуючи наведене колегія суддів зазначає, що у зв'язку з припиненням договору оренди за закінченням строку його дії припинилися лише ті договірні зобов'язання, які виконані сторонами належним чином на момент припинення.

Відповідно діючими залишаються визначені п.п. 2.1, 4.2.9 договору зобов'язання сторін з повернення нежитлового приміщення за актом прийому-передачі та зобов'язання орендаря здійснити вивіз власного майна з орендованих приміщень.

За умовами ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зважаючи на вищевикладене колегія судддів погоджується з твердженням апелянта про існування невиконаних договірних обов'язків сторін, а відтак і правомірно обраний позивачем спосіб захисту права.

Разом з цим, з огляду на обставини справи колегія суддів вважає, що позивачем заявлено позовні вимоги передчасно з наступних підстав.

Як зазначалось вище, за умовами пунктів 2.1, 4.2.9 договору повернення орендованого нежитлового приміщення здійснюється за актом приймання-передачі і лише після його складання позивач зобов'язаний здійснити вивіз майна.

Тобто, за визначеною послідовністю дій першочергово має бути виконане договірне зобов'язання з повернення нежитлового приміщення за актом приймання-передачі.

Колегією суддів враховується, що в провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/749/16 за позовом Вінницького навчально-науково-виробничого об'єднання "Комплекс-1" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання виконання обов'язку в натурі та стягнення неустойки; за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вінницького навчально-науково-виробничого об'єднання "Комплекс-1" про зобов'язання прийняти частину будівлі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 611,0 кв.м., шляхом підписання акта приймання-передачі приміщень до Договору про оренду нежитлових приміщень та надання послуг № 80 від 14.08.2013 р.

Позовні вимоги у справі № 902/749/16, як за первісним позовом так і за зустрічним, обгрунтовуються наявністю невиконаних зобов'язань сторін по Договору № 80 про оренду нежитлових приміщень та надання послуг від 14.08.2013 р., зокрема - за первісним позовом в частині здійснення поточного ремонту та повернення приміщень в належному технічному стані, а за зустрічним позовом в частині безпідставного ухилення від підписання акту приймання-передачі нежитлового приміщення.

Станом на 13.06.2017 р. рішення у справі № 902/749/16 не прийнято.

Судом відначається, що ФОП ОСОБА_1 у справі № 902/1102/16 в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на безпідставне ухилення відповідача від обов'язку підписати акт приймання-передачі, що перешкоджає останньому здійснити вивіз належного йому майна. Таким чином, для належного вирішення спору у справі № 902/1102/16 з'ясуванню підлягають також обставини щодо ухилення від підписання акту приймання-передачі.

Разом з цим, вказані обставини є предметом розгляду зустрічного позову в справі № 902/749/16, що в свою чергу виключає можливість з'ясування таких обставин у справі № 902/1102/16 (п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України) з метою уникнення подвійного судового розгляду одного і того ж спору.

Таким чином, за наявності невирішеного спору стосовно безпідставного ухилення від підписання акту приймання-передачі нежитлового приміщення, позовні вимоги про примусове виконання обов'язку в натурі, а саме - надати доступ до приміщення з метою вивезення належного орендарю майна задоволенню не підлягають, оскільки за умовами п. 4.2.9 договору вказані дії можуть бути проведенні після здачі орендованого приміщення згідно з актом приймання-передачі.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності обставин, які визначають позивача управненою стороною даного спору.

Відповідно до абз. 6 п. 12 постанови Пленуму ВГСУ від 17.05.2011 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обгрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних правовідносин та правову оцінку обставин справи.

За наведених обставин, рішення господарського суду Вінницької області від 30.01.2017 р. у справі № 902/1102/16 не підлягає скасуванню, оскільки за наявності інших мотивів його прийняття, резолютивна частина рішення є правильною. Таким чином, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Поряд з цим, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить суд вирішити питання щодо покладення на позивача витрат на послуги адвоката в сумі 4000,00 грн.

Згідно ч. 6 ст. 49 ГПК суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката покладаються при відмові в позові - на позивача.

Судом встановлено, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (виконавець) та Вінницьким навчально-науково-виробничим об'єднанням "Комплекс-1" (замовник) укладено договір про надання юридичних послуг від 24.01.2017 р. Відповідно до предмету договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати юридичну допомогу (послуги) в обсязі та на умовах, передбачених договором. (а.с. 212-214 в т. 1)

Додатковою угодою від 31.01.2017 р. сторони внесли зміни до вищевказаного договору, згідно яких:

- п. 2.6 Договору про надання юридичних послуг від 24.01.2017 р. укладеного між сторонами викласти в наступній редакції: "При виконанні доручень зазначених в п. 2.1 Договору, Виконавець виконує роботу особисто. У разі виникнення необхідності, при вирішенні конкретної справи, Виконавець має право укласти договір про залучення для захисту інтересів Замовника адвоката, спеціаліста, аудитора, експерта. Такий договір має бути письмово погоджений Замовником".

- Внести до Договору про надання юридичних послуг від 24.01.2017 р. укладеного між сторонами - п. 4.2, який викласти в наступній редакції: "У разі укладення Виконавцем договору в інтересах Замовника передбаченого п. 2.6 Договору - оплата послуг адвоката, спеціаліста, аудитора, експерта здійснюється за рахунок коштів отриманих Виконавцем від Замовника на підставі п. 4.1 Договору. Агенська винагорода Виконавця входить до складу вказаних коштів. Про результати наданих послуг складаються трьохсторонні акти.". (а.с. 203 в т. 1).

Платіжним дорученням № 52 від 03.02.2017 р. Вінницьке ННВО "Комплекс-1" сплатило ФОП ОСОБА_4 5000,00 грн. за надані юридичні послуги згідно акта в/р б/н від 31.01.2017 р. (а.с. 205 в т. 1).

21 лютого 2017 року між ОСОБА_3 (адвокат) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (замовник) укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до предмету даного договору, замовник, діючи на підставі п. 2.6 договору "Про надання юридичних послуг", укладеного 24.01.2017 р. з Вінницьким ННВО "Комплекс-1" доручає, а Адвокат бере на себе зобов'язання надати оплатну правову допомогу Вінницькому навчально-науково-виробничому об'єднанню "Комплекс-1" у господарській справі № 902/1102/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про примусове виконання обов'язку в натурі.

Згідно п. 2.1 вартість правової допомоги за цим договором становить 4000,00 грн. Оплата проводиться Замовником після підписання трьохстороннього акту приймання передачі наданих послуг. (а.с. 218-219 в т. 1).

28 лютого 2017 року складено Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 21.02.2017 р. на суму 4000,00 грн. Акт підписано адвокатом ОСОБА_3, замовником - Вінницьке ННВО "Комплекс-1" та замовником - ФОП ОСОБА_4 (а.с. 222 в т.1).

На підтвердження оплати послуг адвоката надано копію Видаткового касового ордеру від 28.02.2017 р., виданого ФОП ОСОБА_4 про видачу адвокату ОСОБА_3 готівкових коштів в сумі 4000,00 грн. (а.с. 221 в т. 1).

Судом відмічається, що згідно ч. 2 ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Подана відповідачем копія Видаткового касового ордеру від 28.02.2017 р., на відміну від інших вищеперелічених доказів, жодним чином належно не засвідчена, а тому не розцінюється судом як доказ здійснення оплати послуг адвоката в сумі 4000,00 грн.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 36, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 10.02.2017 р. залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 30.01.2017 р. у справі № 902/1102/16 залишити без змін.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демянчук Ю.Г.