РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017Справа №922/4353/16
За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка»

до 1. Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області,

2. Головного управління Національної поліції в Харківській області,

3. Державної казначейської служби України

про стягнення 1603590,00 грн.

Суддя Грєхова О.А.

представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача-1: не з'явилися;

від відповідача-2: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області та Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківської області про відшкодування майнової шкоди в розмірі 1190450,33 грн., завданої внаслідок тривалого невиконання Дзержинським відділом поліції ГУ НП в Харківській області та її посадовими особами ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова Гайдук Л.П. щодо повернення законному власнику СТОВ ім. Т.Г. Шевченко майна.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.12.2016 року порушено провадження у справі №922/4353/16.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.02.2017 замінено відповідача Шевченківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області на належного відповідача - Головне управління національної поліції в Харківській області та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Державну казначейську службу України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.02.2017 залучено до участі у справі іншого відповідача - Державну казначейську службу України та передано справу №922/4353/16 за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

За результатами автоматичного розподілу, вищезазначену справу було передано на розгляд судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.03.2017 справу №922/4353/16 прийнято до свого провадження суддею Грєховою О.А., розгляд справи призначено на 03.04.2017.

23.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивачем було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

30.03.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив та зазначив, що судового рішення, яким би було визнані неправомірні дії або бездіяльність саме ГУ НП в Харківській області або слідчого Дзержинського (Шевченківського) відділу поліції ГУ НП в Харківській області, немає.

У судовому засіданні 03.04.2017 представником позивача були подані клопотання про долучення документів до матеріалів справи та про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції; розгляд справи відкладено до 18.04.2017.

11.04.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання за № 63 від 03.04.2017, відповідно до якого позивач просив суд в позовній заяві про відшкодування майнової шкоди по справі № 922/4353/16 в позовних вимогах замість: Стягнути за рахунок Державного бюджету України на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" завдану майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 1190450,33 грн. відповідно до клопотання № 69 від 24.03.2017 та звіту № 146/03/17 про оцінку колісного транспортного засобу, а саме трактора Джон Дір 8400, державний № 13552 ТН на 01.02.2017, які є в матеріалах справи вважати: Стягнутиза рахунок Державного бюджету України на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" завдану майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 1603590,00 грн. В іншій частині позов залишити без змін.

11.04.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції позивач просив доручити Господарському суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 відмовлено в задоволенні клопотання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка» про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 розгляд справи відкладено до 22.05.2017. Крім того, направлено запити до Українського держаного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротехсервіс»; Печерського управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві, Дзержинського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області.

15.05.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення.

22.05.2017 до відділу діловодства суду від Шевченківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області надійшли письмові пояснення.

У судовому засіданні 22.05.2017 представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено до 07.06.2017.

Сторони своїх представників в судове засідання 07.06.2017 не направили, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Розглянувши в судовому засіданні 07.06.2017 клопотання позивача за № 63 від 03.04.2017, що надійшло до відділу діловодства Господарського суду міста Києва суд дійшов наступного висновку.

В пункті 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що статтею 22 ГПК України, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Частина 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві (абз. 1 п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18).

Судом встановлено, що клопотання позивача по своїй суті є заявою про збільшення позовних вимог, відповідає приписам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи буде здійснюватись щодо позовних вимог викладених у даній заяві та відповідно має місце нова ціна позову.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 07.06.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.10.2005 між Приватним підприємством «Ліга» (продавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу №А-1683, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив трактор Джон-Дір 8400 та БДВП-6,3; двигун №060048; шасі зав. №022230, 1998 року випуску.

Відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 16.06.2014 у справі №552/3604/14-к слідчий СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області Полонський О.О. звернувся до суду з клопотанням погодженим з прокурором про надання дозволу на тимчасовий доступ та вилучення речей. У клопотанні слідчий посилався на те, що у провадженні СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області знаходяться матеріали досудового розслідування внесеного 13 травня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000903 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Даною ухвалою клопотання слідчого СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області було задоволено; надано дозвіл на тимчасовий доступ та вилучення речей, що перебувають у володінні, зокрема СТОВ «Агрофірма ім. Шевченка Т.Г.» - трактора «Джон-Дір 8400» (заводський №RW8400РО22230).

Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 04.07.2014 та опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 04.07.2014, складеного слідчим СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області старшим лейтенантом міліції Полонським О.О., трактор «Джон-Дір 8400» було вилучено у СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка».

Постановою про визнання та приєднання до справи речових доказів від 04.07.2014 трактор колісний, реєстраційний номер 13652ТН марки JOHN DEERE 8400 1998 року випуску, двигун №RG6081Н060048 з залишком дизельного палива в паливному баку 60л., було визнано та приєднано до кримінального провадження №000903 від 13.05.2014 в якості речового доказу.

Згідно з актом передачі-приймання техніки від 04.07.2014 слідчий СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області старший лейтенант міліції Полонський О.О. передав на зберігання відшукану та вилучену відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 16.06.2014 у справі №552/3604/14-к та протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 04.07.2014 у СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка», а Український державний концерн по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротехсервіс» прийняв на зберігання сільськогосподарську техніку виробництва фірми «Дір енд Компані», а саме трактор «Джон Дір 8400».

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.07.2014 у справі №552/3604/14-к апеляційну скаргу СТОВ "Агрофірма ім.Т. Г. Шевченка" на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтава від 16.06.2014 частково задоволено. Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтава від 16.06.2014 в частині вилучення трактора марки «Джон-Дір 8400» №RW8400РО22230 у СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області про надання дозволу на вилучення трактора "Джон-Дір 8400" заводський №RW8400РО22230, що перебуває у володінні СТОВ "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" за адресою: с. Червоноармійське Вовчанського району Харківської області.

Як зазначає позивач, постановою від 11.09.2014 кримінальне провадження №000903 було направлено за підслідністю до Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області (в подальшому - Дзержинський відділ поліції м. Харкова Головного управління Національної поліції в Харківській області та Шевченківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області).

Постановою старшого слідчого Дзержинського відділу поліції (м. Харків) ГУ НП в Харківській області майором міліції Прокопенко Д.В. від 18.01.2016 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000903 від 13.05.2014 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.01.2016 у справі №638/1462/16-к клопотання слідчого Дзержинського відділу поліції (м. Харків) ГУ НП в Харківській області майора міліції Прокопенко Д.В., погодженого прокурором Харківської місцевої прокуратури №1 Мороз А.О. про вирішення питання речового доказу у кримінальному провадженні №0000903 від 13.05.2014 за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст. 356 КК України задоволено. Ухвалено повернути речовий доказ - трактор колісний реєстраційний номер 13652ТН марки JOHN DEERE 8400 1998 року випуску, двигун №RG6081Н060048 з залишком дизельного палива в паливному баку 60л. власнику СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка». Виконання ухвали покладено на слідчого Дзержинського відділу поліції (м. Харків) ГУНП в Харківській області майора міліції Прокопенка Д.В.

Звертаючись до суду з даний позовом, позивач зазначає, що слідчим Дзержинського відділу поліції (м. Харків) ГУНП в Харківській області (Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області) майором Прокопенком Д.В. дана ухвала до сих пір не виконана - трактор підприємству не повернуто.

Таким чином, на думку позивача, йому завдано шкоду у розмірі вартості трактора, яка з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог складає 1603590,00 грн. та підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов'язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов'язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов'язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень шляхом вилучення майна, належного позивачеві, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно із частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 зі справи № 42/266-6/492).

У випадку заподіяння шкоди органами державної влади, вона відшкодовується незалежно від їх вини.

Судом встановлено, що законним власником вилученого слідчим СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області старшим лейтенантом міліції Полонським О.О. трактора Джон-Дір 8400 та БДВП-6,3; двигун №060048; шасі зав. №022230, 1998 року випуску, є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка".

Відповідно до ч. 1 ст. 167 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідній редакції, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

За приписами статті 168 КПК України після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов'язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно зі ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов'язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов'язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171 - 174 цього Кодексу. При цьому гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження визначає Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104.

Пунктом 27 даного Порядку встановлено, що схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв'язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Єдині правила вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів, цінностей та іншого майна на стадії дізнання, досудового слідства і судового розгляду, а також порядок виконання рішень органів досудового слідства, дізнання і суду щодо речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна встановлюються Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженою наказом Генерального прокурору України, Голови Державної податкової адміністрації України, в.о. Голови Верховного Суду України, Міністра внутрішніх справ України, Голови Служби безпеки України, Голови Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року №51/401/649/471/23/125 (далі - Інструкція).

Пунктом 12 Інструкції передбачено, що під час зберігання і передачі речових доказів, цінностей, документів та іншого майна вживаються заходи для забезпечення належного зберігання у вилучених об'єктів ознак і якостей, які визначають їх значення як речових доказів у кримінальних справах і які є на них, а також зберігання самих речових доказів, ознак і якостей з метою можливості їх подальшого цільового використання (якщо вони не можуть бути передані на зберігання потерпілим, їх родичам або іншим особам, а також організаціям).

Речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол. Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий, в суді - суддя, відповідальний працівник апарату суду або керівник апарату суду, а в експертній установі - співробітник експертної установи, у віданні якого речові докази перебувають у відповідний період, або керівник експертної установи (п. 13 Інструкції).

Згідно з п. 19 Інструкції зберігання транспортних засобів та інших самохідних машин, а також пристроїв і механізмів, які використовувалися як знаряддя для вчинення злочинів і визнані речовими доказами, а також транспортних засобів, на які накладено арешт, якщо вони не можуть бути передані на зберігання власникові, його родичам або іншим особам, а також організаціям, проводиться за постановою слідчого, прокурора, судді, за ухвалою суду протягом досудового слідства або судового розгляду відповідними службами органів внутрішніх справ, служби безпеки, підрозділів податкової міліції (у справах, що перебувають у її провадженні відповідно до компетенції), керівники яких дають про це розписку, яка приєднується до справи. В розписці вказується, хто є персонально відповідальним за зберігання прийнятого транспортного засобу.

Пунктами 82, 83 Інструкції передбачено, що прокурори, начальники слідчих підрозділів, начальники органів дізнання, керівники апаратів судів, за обов'язковою участю особи, відповідальної за збереження речових доказів, зобов'язані не рідше одного разу на рік перевіряти стан та умови зберігання речових доказів, правильність ведення документів по їх прийому, обліку, передачі відповідно до цієї Інструкції.

За результатами перевірки складається акт, що надсилається керівникам вищого рівня прокуратур, слідчих підрозділів, органів дізнання та керівникам апаратів вищестоящих судів, які зобов'язані вживати заходів до обладнання спеціальних приміщень і сховищ для речових доказів, цінностей та іншого майна, вимагати забезпечення належних умов їх зберігання.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.01.2016 у справі №638/1462/16-к зобов'язано повернути речовий доказ - трактор колісний реєстраційний номер 13652ТН марки JOHN DEERE 8400 1998 року випуску, двигун №RG6081Н060048 з залишком дизельного палива в паливному баку 60л. власнику СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка». Виконання ухвали покладено на слідчого Дзержинського відділу поліції (м. Харків) ГУ НП в Харківській області (Шевченківського відділу поліції ГУ НП в Харківської області) майора міліції Прокопенка Д.В.

Листами №60/903 від 05.02.2016 та №60/903 від 23.03.3016 старший слідчий Шевченківського відділення Холодногірського ВП ГУ НП в Харківській області майор поліції Прокопенко Д.В. звертався до Українського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротехсервіс» з проханням виконати вищевказану ухвалу суду, а також просив надати інформацію та відповідні підтверджуючі документи про місцезнаходження трактору «Джон-Дір 8400».

У свою чергу, Український державний концерн по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротехсервіс» у листі №07-1/37 від 05.04.2016 повідомив, що трактор JOHN DEERE 8400 1998 року випуску, двигун №RG6081Н060048 в 2015 році переданий у власність іншого суб'єкта господарювання за договором поставки, у зв'язку з чим повернути трактор неможливо.

У зв'язку із встановленням зазначеного факту, прокурором Харківської місцевої прокуратури №1 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000200 від 10.10.2016 за ч. 1 ст. 388 КК України, за фактом відчуження описаного майна, що перебувало на зберіганні, здійсненого службовими особами Українського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротехсервіс», яким зазначений трактор згідно з актом приймання-передачі було передано на відповідальне зберігання 04.07.2014, як речовий доказ у кримінальному провадженні №0000903.

Під час розгляду справи суду не подано документального підтвердження належного виконання відповідачем-2 вимог Інструкції та Порядку. При цьому суд зазначає, що неправомірна бездіяльність відповідача-2 щодо незабезпечення збереження вилученого у позивача майна у визначеному законодавством порядку та неповернення його власнику протягом тривалого часу свідчить про невиконання відповідачем-2 покладеного на нього Законом обов'язку забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним»: у п. 2 встановлено, що держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (п. 39 рішення від 9 червня 2005 року № 68443/01 у справі «Бакланов проти Росії»; п. 33 рішення від 24 березня 2005 року № 58254/00 у справі «Фрізен проти Росії»).

У справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, рішення від 25.03.1999 року) заявника було позбавлено кінотеатру, який належав йому і який було примусово передано муніципальній владі. Суд у рішенні зазначив, що наказ про позбавлення заявника прав на кінотеатр фактично був скасований грецьким судом, але земельну ділянку заявникові так і не повернули.

Суд повинен проаналізувати, чи дотримали органи влади розумний баланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищати право заявника на мирне володіння своїм майном, тобто, чи не стали вжиті заходи особистим та надмірним тягарем для заявника.

Європейський суд з прав людини наголошує на особливій важливості дотримання державою принципу законності чи правової визначеності.

У разі невиконання цієї вимоги відпадає необхідність переходити далі до розгляду легітимності цілей держави чи питання пропорційності. Суд зазначив: "Суд повторює, що першочергова і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання з боку державного органу в мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту першого допускає позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а пункт другий визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом застосування "законів". Більше того, верховенство права - один з основних принципів демократичного суспільства - притаманне всім статтям Конвенції... і передбачає обов`язок держави чи іншого органу влади виконувати судові постанови і рішення, винесені не на їхню користь... Звідси випливає, що розгляд питання про те, чи був забезпечений справедливий баланс між вимогами щодо загальних інтересів суспільства і вимогами щодо захисту основних прав особи... є доречним тільки тоді, коли встановлено, що конкретне втручання у право відповідає вимозі законності і не є свавільним" (п.58 рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 25.03.1999 року).

В наведеній справі суд вважав, що розглядуване втручання явно суперечило грецькому законодавству і робило його несумісним з правом заявника на мирне володіння майном. Цей висновок позбавляє необхідності розглядати питання про те, чи було забезпечено належний баланс між потребою загального інтересу суспільства і вимогою захисту фундаментальних прав особи (п.62 рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 25.03.1999 року).

Крім того, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості.

Зокрема у справі «Меріт проти України» ЄСПЛ дійшов до висновку, що звернення до згаданої процедури КПК щодо оскарження дій посадових осіб органів досудового слідства не можна кваліфікувати як ефективний засіб юридичного захисту за змістом ст. 13 та він не відповідає вимогам §1 ст. 35 Конвенції з питань доступності, оскільки скарги на тривалість розслідування можуть подаватися тільки після закінчення самого розслідування, і не було надано жодної можливості оскарження таких дій в процесі розслідування. Розглядаючи справу «Анатолій Кузьменко проти України» (рішення від 09.03.2017), посилаючись на свою попередню прецедентну практику (рішення у справах «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.75, п. 36, заява №4451/70, та «Бака проти Угорщини» від 23.06.2016, п. 120, №20261/12,) ЄСПЛ зауважив, що право доступу до суду, зокрема право порушити справу в суді в цивільних правовідносинах, є елементом, який є невід'ємною частиною права, викладеного в § 1 ст.6 Конвенції, яка встановлює гарантії стосовно організації та складу суду й ведення провадження у справі. Все це загалом становить право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст.6 Конвенції.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості майна на момент розгляду справи, або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як убачається зі Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №146/03/17 від 01.02.2017, складеного оцінювачем ОСОБА_8 (кваліфікаційний сертифікат МІ №3266, виданий Фондом державного майна України від 19 лютого 2005 року), ринкова (дійсна) вартість автомобіля Джон-Дір 8400, державний реєстраційний номер 13552ТН, заводський №022230 складає 1603590,00 грн.

За таких обставин, позивачем доведено, що розмір завданих йому збитків, вимогу про відшкодування яких заявлено в межах даної справи, становить 1603590,00 грн.

Стосовно причинно-наслідкового зв'язку, як одного із складових елементів складу цивільного правопорушення, суд зазначає, що завдання збитків позивач обґрунтовує вибуттям із його власності належного йому майна. Судом встановлено, що підстава для такого вибуття безпосередньо пов'язана із визначеною судом протиправною бездіяльністю відповідача-2.

Наведені обставини свідчать про наявність причинно-наслідкового зв'язку між наведеними незаконними діяннями та завданими збитками.

Таким чином, позивачем доведено існування всіх елементів складу цивільного правопорушення з існуванням яких чинне законодавство передбачає можливість застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди (збитків).

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (ст. 43 Бюджетного кодексу України).

Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі №1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі №67/157-10 від 25.05.2011).

Отже, заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області.

Частиною першою статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Також, за приписами статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтями 33, 34 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачі під час розгляду справи не надали суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, як і не надали доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Оскільки позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою сплатив 17860,00 грн. судового збору, то відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» він має право звернутися до суду з клопотанням про повернення суми судового збору.

Керуючись ст. 4-3, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (61166, Харківська обл., місто Харків, вулиця Бакуліна, будинок 18; ідентифікаційний код 37874947) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка» (62573, Харківська обл., Вовчанський район, село Червоноармійське Друге; ідентифікаційний код 30320 (один мільйон шістсот три тисячі п'ятсот дев'яносто) грн. 00 коп. завданої майнової шкоди.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.06.2017.

Суддя О.А. Грєхова