РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017Справа №910/6396/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопоставка 3000»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Простосервіс»

про стягнення 172.554,86 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Шулік О.Й., довіреність № б/н від 16.05.2017

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопоставка 3000» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Простосервіс» 172.554,86 грн., з яких: 141.745,55 грн. основного боргу, 19.218,57 грн. пені, 9.255,50 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 2.335,24 грн. - 3 % річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору поставки № 01/05-16 від 25.05.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6396/17 та призначено справу до розгляду на 18.05.2017.

Відповідачем 11.05.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника в судове засідання.

Позивачем в судовому засіданні 18.05.2017 подано письмове підтвердження відсутності аналогічного спору.

Позивачем в судовому засіданні 18.05.2017 подано заяву, відповідно до якої просить суд покласти на відповідача витрати позивача на оплату послуг адвоката в сумі 8.000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/56396/17 від 18.05.2017, у зв'язку з нез'явленням представника відповідача в засідання суду та невиконанням відповідачем вимог ухвали про порушення провадження у справі від 20.04.2017, розгляд справи відкладено на 08.06.2017.

Позивач в судовому засіданні 08.06.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 08.06.2017 не з'явився, відзив на позовну заяву не подав, вимоги ухвали господарського суду про порушення провадження у справі від 20.04.2017 та ухвали від 18.05.2017 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення (номери відправлень 077 та 910) на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 02081, м. Київ. вул. Здолбунівська, 7-Д, корпус З, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 20.04.2017 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвали суду від 20.04.2017 та від 18.05.2017, надіслані за вказаною вище адресою, отримав 26.04.2017 та 24.05.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень № 077 та № 910.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки наявних в матеріалах справи документів достатньо для розгляду справи, суд вважає, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 08.06.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Простосервіс» (далі - відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопоставка 3000» (далі - позивач, постачальник) було укладено договір поставки № 01/05-16 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передавати покупцю у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати товар (запасні частини, мастила, тощо) в асортименті, кількості та за ціною, яка узгоджується сторонами в заявках на кожну окрему партію товару.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату отриманого товару повністю не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.1 договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2016.

Згідно п п. 2.1 договору загальна вартість договору визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма видатковими накладеними та/або рахунками та/або специфікаціями та/або додатковими угодами.

Відповідно до п. 2.3 договору ціна за одиницю товару та ціна партії товару зазначається у видаткових накладних на товар та/або специфікаціях та/або додаткових угодах.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 145.745,89 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 915 від 15.08.2016 на суму 4.220,08 грн., № 916 від 15.08.2016 на суму 8.280,00 грн., № 917 від 15.08.2016 на суму 5.520,00 грн., № 937 від 19.08.2016 на суму 20.200,01 грн., № 938 від 19.08.2016 на суму 13.800,00 грн., № 942 від 19.08.2016 на суму 2.520,72 грн., № 959 від 22.08.2016 на суму 1.685,62 грн., №968 від 23.08.2016 на суму 20.206,07 грн., № 969 від 23.08.2016 на суму 175,01 грн., № 970 від 23.08.2016 на суму 1.300,01 грн., № 971 від 23.08.2016 на суму 3.844,20 грн., № 972 від 23.08.2016 на суму 915.02 грн., № 973 від 23.08.2016 на суму 740,02 грн., № 978 від 25.08.2016 на суму 3.750,05 грн., № 1015 від 02.09.2016 на суму 3.276,64 грн., № 1016 від 02.09.2016 на суму 1.055,00 грн., № 1035 від 12.09.2016 на суму 3.825,00 грн., № 1036 від 12.09.2016 на суму 315,00 грн., № 1037 від 12.09.2016 на суму 485,02 грн., № 1072 від 15.09.2016 на суму 2.280,07 грн., 1073 від 15.09.2016 на суму 4.850,05 грн., № 1074 від 15.09.2016 на суму 2.050,01 грн., № 1075 від 15.09.2016 на суму 700,01 грн., № 1076 від 15.09.2016 на суму 60,00 грн., № 1077 від 15.09.2016 на суму 6.000,00 грн., № 1079 від 15.09.2016 на суму 480,00 грн., № 1080 від 15.09.2016 на суму 8.440,01 грн., № 1081 від 15.09.2016 на суму 1.020,00 грн., № 1082 від 15.09.2016 на суму 2.450,00 грн., № 1118 від 28.09.2016 на суму 2.500,03 грн., № 1119 від 28.09.2016 на суму 6.000,00 грн., № 1192 від 21.10.2016 на суму 1.397,02 грн., № 1201 від 25.10.2016 на суму 4.795,03 грн., № 1209 від 27.10.2016 на суму 5.210,04 грн., № 1257 від 09.11.2016 на суму 1.400,16 грн.

Відповідно до п. 2.4 договору розрахунки за поставлений товар здійснюються покупцем у строк не пізніше 14 робочих днів з дати поставки товару на підставі рахунку-фактури. Оплата здійснюється шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у розділі 9 цього договору.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов'язання по сплаті отриманого товару у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка згідно підписаного та скріпленого печатками обох сторін акту звірки розрахунків станом на 28.03.2017 складає 141.745,55 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 141.745,55 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, згідно з п. 5.2 договору у випадку прострочення оплати товару понад 7 (сім) робочих днів постачальник вправі нараховувати покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Отже, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо сплати отриманого товару.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті отриманого товару відповідач своєчасно не виконав, він повинен сплатити позивачу, пеню розмір якої становить 19.218,57 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 19.218,57 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті отриманого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 9.255,50 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 2.335,24 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За результатами здійснення судом власного перерахунку 3% річних складають 2.330,74 грн. та вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушення норм чинного законодавства України.

Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 9.255,50 грн. збитків від зміни індексу інфляції обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач позовних вимог, заявлених позивачем, не спростував, заперечень проти позову не надав.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопоставка 3000» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати позивача по оплаті послуг адвоката в розмірі 8.000,00 грн. підлягають частковому задоволенню в розмірі 1.500,00 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати пов'язані з оплатою послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

27.03.2017 між позивачем (замовник) та Адвокатом Потребою С.М. (виконавець) був укладений договір про надання юридичних послуг № б/н, за умовами якого замовник доручив, а виконавець зобов'язався надати юридичні послуги з питань та на умовах передбачених цим договором, що включає аналіз та опрацювання документів, опрацювання законодавчої бази, складання позовної заяви, складання розрахунку ціни позову. підготовку пакету документів до позову.

Вартість наданих за договором послуг визначена сумі 8.000,00 грн. В акті приймання-передачі виконаних юридичних послуг зазначений обсяг виконаних робіт вартістю 8.000,00 грн.

Позивач 14.04.2017 сплатив на користь Адвоката Потреби С.М. грошові кошти в розмірі 8.000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2321 від 14.04.2017.

Підтвердженням того, що Потреба С.М. адвокат, є свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи предмет позову, господарський суд приходить до висновку, що витрати на оплату послуг адвоката є неспіврозмірними з обсягом здійснених адвокатом послуг (здійснено лише складання позовної заяви та розрахунок ціни позову), тобто явно завищеними, а тому з урахуванням всіх обставин справи підлягають до стягнення в сумі 1.500,00 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Простосервіс» (02081, м. Київ. вул. Здолбунівська, 7-Д, корпус З, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопоставка 3000» (39701, Полтавська область, Кременчуцький район, с. Піщане, вул. Київська, 34, ) 141.745 (сто сорок одна тисяча сімсот сімдесят п'ять) грн. 55 коп. основного боргу, 19.218 (дев'ятнадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 57 коп. пені, 9.255 (дев'ять тисяч двісті п'ятдесят п'ять) грн. 50 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 2.330 (дві тисячі триста тридцять) грн. 74 коп. - 3 % річних, 2.588 (дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім) грн. 25 коп. витрат по сплаті судового збору, 1.500 (одна тисяча п'ятсот) грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 15.06.2017.

СуддяВ.В.Сівакова