ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017 року Справа № 904/2895/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Євстигнеєва О.С., Науменка І.М.

секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - представник ( дов. від 20.04.2017 р. № 5686)

від відповідача: представник в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 р. у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК",

м. Дніпро

про стягнення 67 950,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до господарського суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", про стягнення 67 950,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані поверненням у встановлений семиденний термін на рахунок орендаря орендної платт за перший та останній місяць оренди у зв'язку із надісланням на адресу Позивача підписаних з боку Відповідача: Додаткову угоду №1 від 19.01.2017 р. та Акт прийому-передачі від 19.01.2017 р. про повернення приміщення з оренди.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2017р. ( суддя Петренко І. В. ) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що фактично спірне майно знаходиться в користуванні Позивача на підставі договору оренди, який відноситься до відплатних договорів, правові підстави для повернення Відповідачем Позивачу орендної плати за перший та останній місяці оренди відсутні. Застосування ст. 1212 ЦК України до спірних відносин - є безпідставним, у зв'язку з тим, що об'єкт оренди знаходиться в користуванні Позивача на підставі укладеного між сторонами договору, а отже на Позивача покладено обов'язок в частині внесення орендної плати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду, та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на те, що поверненням коштів у розмірі 67 950 грн. пов'язане з невикористанням орендованого приміщення, оскільки сторони не змогли подальше виконувати обов'язки за Договором оренди, а Позивач сплатив суму 67 950 грн. оренди за два місяця користування приміщенням, але не зміг в ньому знаходитися фактично жодного дня в наслідок обставин, за які він не відповідає.

За твердженням Позивача Відповідач не заперечував проти прийняття майна із оренди, про що свідчить направлені на адресу Орендаря документи про розірвання договору та повернення майна, які були направлені на адресу Відповідача з підписами Позивача, що є підставою вважати, що зобов'язання припинені неможливістю їх виконанням у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, згідно ст. 607 ЦК України. Оскільки Відповідач отримав кошти за зобов'язанням, які фактично не виконувалось сторонами, за таких обставин Відповідач зобов'язаний повернути отримані за договором грошові кошти. Таке повернення відповідає положенням глави 83 Цивільного кодексу ( ст.1212 ЦК України), так як Відповідач у даному випадку виявляється як особа, яка безпідставно збагатився.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Євстигнеєва О.С., Науменка І.М.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2017 р. у справі № 904/2895/17, апеляційну скаргу прийнято до розгляду. Розгляд справи призначено на 13.06.2017р.

У судове засідання 13.06.2017 р. представник Відповідача не з'явився. Про час та місце судового засідання Відповідач був належним чином повідомлена, проте своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення Відповідача про дату, час та місце судового засідання, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні 13.06.2017 р. за відсутності представника Відповідача.

У судовому засіданні проведеному 13.06.2017 р. оголошені вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників Позивача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, в силу наступного.

Як встановлено матеріалам справи, 16.01.2017 р. між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" ( Орендодавець ) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ( Орендар ) укладено Договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1 умов якого Орендодавець зобов'язується передати, а Орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування ( оренду ) нежитлове приміщення, за плату та на обумовлений строк, на умовах, зазначених у даному договорі.

П. 1.2 договору визначено, що загальна площа, яка передається в оренду за договором ( далі по тексту - об'єкт оренди або приміщення ), складає 226,5кв. м., знаходиться на першому поверсі 15 поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, яке належить Орендодавцеві на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В. за реєстровим номером 10870.

Передача об'єкту оренди Орендарю та повернення Орендодавцю здійснюється на підставі акту приймання-передачі ( п. 1.4 договору ).

На виконання п. 1.4 договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду об'єкт оренди що підтверджується актом прийому-передачі від 16.01.2017 р.

Сторони домовилися, що місячна орендна плата за користування об'єктом оренди становить 33 975,00 грн. у тому числі ПДВ - 5 662,50 грн. ( далі по тексту - орендна плата ). Орендна плата починає нараховуватися з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі та сплачується Орендарем за весь час фактичного користування приміщенням. За будь-який неповний місяць оренди орендна плата підлягає пропорційному зменшенню ( п. 3.1 договору ).

Відповідно до п. 3.1.1 договору орендна плата за перший та останній місяці оренди у загальному розмірі 67 950,00 грн., у тому числі ПДВ 11 325,00грн., сплачується у день підписання цього договору.

На виконання п. 3.1.1 договору, Орендар перерахував на користь Орендодавця орендну плату за перший та останній місяці, що підтверджується платіжним дорученням № 103 від 16.01.2017 р. на суму 67 950,00 грн.

Листом за вих. №19-02/17 від 19.01.2017 р. Позивач звернувся до Відповідача в якому просив вважати правильним призначення платежу "Орендна плата за перший та останній місяці згідно договору б/н від 16.01.2017 р., в тому числі ПДВ 11 325,00 грн."

Сторони домовилися, що даний договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 30.11.2019 р. ( п. 6.1 договору ).

Позивач звернувся до Відповідача з листом за вих. № 19-02/17 від 19.01.2017 в якому просив розірвати договір оренди від 16.01.2017 р. та повернути аванс у розмірі 67950,00грн., у зв'язку з тим, що 18.01.2017 р. проведено збори мешканців будинку, які були категорично проти, щоб в орендованому приміщенні Позивачем було відкрито дитячий садок.

Позивач направив Відповідачу супровідним листом за вих. № 20-02/17 від 20.01.2017 р. додаткову угоду № 1 від 19.01.2017 р. до договору оренди нежитлового приміщення від 16.01.2017 р.; акт приймання-передачі до додаткової угоди № 1 до договору оренди нежитлового приміщення від 16.01.2017 р.; протокол зборів власників ж/к "Ворошилов" № 6 від 18.01.2017 р.; заяву мешканців директора товариства з обмеженою відповідальністю "Жовтневий-14". В якості доказу направлення листа за вих. № 20-02/17 від 20.01.2017 р. надано лист з описом вкладень.

Позивач направив на адресу Відповідача вимогу за вих. № 7/17 від 21.02.2017 р. в якій вимагав впродовж 7 (семи) днів з дня отримання вимоги, надіслати орендарю на його адресу підписані з боку орендодавця Додаткову угоду № 1 від 19.01.2017 р. до договору оренди приміщення та акт прийому-передачі від 19.01.2017 р. про повернення приміщення із оренди та повернути на рахунок Орендаря орендну плату за перший та останній місяць оренди у розмірі 67 950,00 грн. В якості доказу направлення вимоги за вих. № 7/17 від 21.02.2017 р. надано лист з описом вкладень та фіскальний чек № 8102 від 22.02.2017 р.

Предметом спору є вимоги Позивача пов'язані зі стягненням 67 950,00 грн. перерахованих на адресу Відповідача в якості орендної плати за перший та останній місяці оренди, на підставі п. 3.1.1 договору оренди у зв'язку із припиненням його дії та поверненням об'єкта оренди, що за твердженням Позивача підтверджується: Додатковою угодою № 1 від 19.01.2017 р. до договору оренди приміщення та акту прийому-передачі від 19.01.2017 р.

Як вбачається із заперечень на позовну заяву, Відповідач просив відмовити в задоволені позовних вимог Позивача посилаючись на те, що саме Позивач несе усі наслідки ризиків підприємницької діяльності з моменту виникнення зобов'язань за договором оренди, дія якого продовжується.

Місцевий господарський суд оскаржуваним рішенням у даній справі відмовив Позивачу у задоволені вимог про стягнення заборгованості, пославшись на ті обставини, що матеріали справи не містять підписаного між сторонами акту приймання-повернення спірного майн, Позивач не звертався до суду з вимогами пов'язаними з розірванням договору або з прийняттям майна з оренди. Таким чином, фактично спірне майно знаходиться в користуванні Позивача. Враховуючи, що договір оренди відноситься до відплатних договорів, господарський суд не знайшов правових підстав для повернення Відповідачем Позивачу орендної плати за перший та останній місяці оренди.

Апеляційний господарський суд вважає такий висновок місцевого господарського суду обґрунтованим у зв'язку з наступним.

Загальні засади цивільного законодавства встановлено ст. 3 ЦК України. До цього переліку, зокрема, належить свобода договору.

За змістом положень ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України ).

Згідно з приписами ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України і ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом положень ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Окремим видом зобов'язання є договір оренди, визначення якого наведено у статтях 283 ГК України та 759 ЦК України. Так, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 ГК орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

У справі, яка розглядається, і судом встановлено, що Додаткову угоду № 1 від 19.01.2017 р. до договору оренди приміщення та акт прийому-передачі від 19.01.2017 р. про повернення приміщення із оренди між сторонами не підписано ( підпис зі сторони Орендодавця відсутній), отже Договір оренди нежитлового приміщення від 16.01.2017 р. є таким, що діє. Вказане також знайшло своє підтвердження і в запереченнях Відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивачем не доведене безпідставне збагачення Відповідача та про відсутність правових підстав для повернення Відповідачем Позивачу орендної плати за перший та останній місяці оренди.

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави ( підстави, за яких виникло це зобов'язання ). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р., і є обов'язковою в силу ст. 11128 ГПК України.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, Відповідач набув зазначені в позові кошти за існування правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі договору оренди.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався Скаржник як на підставу для задоволення позовних вимог.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти потерпілому.

Господарський суд в оскаржуваному рішенні також зазначив, що Позивач безпідставно посилається на ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

При таких обставинах, апеляційна інстанція не вбачає підстав для скасування рішення господарського суду першої інстанції, оскільки воно прийнято при правильному застосування норм матеріального та процесуального права при повно встановлених обставинах справи.

Керуючись ст. ст. 101-103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 р. у справі № 904/2895/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному обсязі 15.06.2017 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.С. Євстигнеєв

Суддя І.М. Науменко