ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову в прийнятті

"13" червня 2017 р.Справа № 910/17708/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши матеріали

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторанснаб", м. Харків
до Компанії "ОСОБА_1 Гаваї Інк." "Mikoshi Trading Hawaii, Inc", Торенс (Сполучені Штати Америки)
про стягнення 74400,00 дол. США

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ресторанснаб", м. Харків (далі за текстом - позивач), звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Компанії "Мікоши ОСОБА_1 Гаваї Інк.", США ("Mikoshi Trading Hawaii, Inc") про стягнення передоплати у сумі 74400,00 дол. США за контрактом №1-К від 19.11.2014, що за курсом Національного банку України на дату подання позову становить 1 572 072,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.07.2015 по справі № 910/17708/15 у прийнятті позовної заяви відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2016 р. ухвалу господарського суду міста Києва від 13.07.2015 по справі № 910/17708/15 скасовано; справу № 910/17708/15 направлено до господарського суду міста Києва для виконання ним вимог ч. 1 ст. 17 ГПК України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.05.2017 р. матеріали справи № 910/17708/15 направлено за територіальною підсудністю до господарського суду Харківської області.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд Харківської області приходить до висновку про відмову в прийнятті до провадження поданого по справі позову, виходячи з наступного.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Відповідно до ст. 124 ГПК України встановлено, що підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (в яких хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою), зокрема і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України «Про міжнародне приватне право».

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при ОСОБА_2 палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону, якою визначено випадки виключної підсудності у справах з іноземним елементом.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є повернення передоплати у сумі 74400,00 дол. США Компанією "Мікоши ОСОБА_1 Гаваї Інк." (США) ("Mikoshi Trading Hawaii, Inc", USA) за контрактом №1-К від 19.11.2014 Товариству з обмеженою відповідальністю "Ресторанснаб", м. Харків.

Таким чином, відповідачем у даній справі є іноземний суб'єкт господарювання, створений за законодавством Сплучених Штатів Америки та зареєстрований в цій країні.

Згідно з ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік) кожна договірна держава визнає письмову угоду, по якій сторони зобов'язуються передавати в арбітраж всі або які-небудь спори, що виникли або можуть виникнути між ними у зв'язку з яким-небудь конкретним договірним або іншим правовідношенням, об'єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду.

Термін "письмова угода" включає арбітражне застереження в договорі, або арбітражну угоду, підписану сторонами, або, що міститься в обміні листами, або телеграмами.

Відповідно до пункту 3 ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік) суд може порушувати провадження у справі за наявності арбітражного застереження, якщо визначить, що таке застереження є недійсним, втратило силу або не може бути виконане. Положенням Конвенції 1958 року передбачена можливість розгляду спору в господарських судах за наявності в договорі арбітражного застереження.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Згідно визначення, наведеного у ст. 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", "арбітраж" - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при ОСОБА_2 палаті України.

Крім того, визначення терміну "арбітраж" також надано Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961, відповідно до якої цей термін означає вирішення спорів як арбітрами, призначеними по кожній окремій справі (арбітраж ad hoc), так і постійними арбітражними органами.

У пункті 5 Роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" № 04-5/608 від 31.05.2002 зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc).

Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при ОСОБА_2 палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958).

Названа норма узгоджується з вимогами ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", згідно з п. 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Так, арбітражна угода не може бути виконана, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує.

Вищенаведена правова позиція викладена у Постановах Вищого Господарського суду України від 27.11.2013 № 910/8259/13, від 28.05.2014 №916/1897/13, від 15.04.2015 № 910/12653/14.

За п. 6.1. контракту його сторони визначили, що "якщо спори не будуть врегульовані шляхом переговорів, то вони підлягають розгляду в Арбітражному суді у відповідності з законами України та правилами ОСОБА_2 України. Місце розгляду справи: м. Київ, Україна".

З даного пункту контракту, вбачається, що він не містить точної назви арбітражу, на вирішення якого сторони мають передавати спір щодо зазначеного Контракту.

Разом з тим, Київський апеляційний господарський суд в постанові від 23.02.2016 р. по даній справі, яка набрала законної сили, та як наслідок, підлягає застосування до спірних правовідносин, зробив висновок про те, що відсутність в арбітражному застереженні точної назви судової установи, на вирішення до якої сторони мають передавати спір за контрактом №1-К від 19.11.2014, суперечить вищенаведеним нормам законодавства, у зв'язку з чим, є правові підстави вважати, що арбітражна угода є такою, що не може бути виконана.

Передача спорів до арбітражу вимагає обов'язкового однозначного волевиявлення сторін щодо такої передачі із зазначенням назви органу, що здійснюватиме вирішення цих спорів. (ст. II Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958).

Тобто, застереження про підсудність спору, за загальним правилом, має бути чітким та давати змогу однозначно встановити волю сторін щодо органу, який буде вирішувати спори між ними.

Проте, в зв'язку з тим, що арбітражне застереження, визначене в п. 6.1. контракту не містить точної назви судової установи, на вирішення до якої сторони мають передавати спір за контрактом №1-К від 19.11.2014 р., і така угода є такою, що не може бути виконана, суд приходить до висновку про відсутність у господарського суду Харківської області повноважень на розгляд існуючого між стронами у даній справі спору, тобто дана справа не є підвідомчою даному суду.

Крім того, суд також зазначає, що що в п. 6.1. контракту сторонами не лише використано назву суду, яка співпадає, як з попередньою назвою господарських судів, так і з назвою арбітражу, але й зроблено посилання на застосування до порядку розгляду спору правил ОСОБА_2 України, що може в тому числі, свідчити про намір сторін передати спір на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при ОСОБА_2 України.

До того ж, в цьому пункті контракту йдеться про те, що місцем розгляду справи арбітражним судом має бути м. Київ, Україна, проте господарський суд Харківської області знаходиться в м. Харків, що в свою чергу додатково свідчить про відсутність між сторонами згоди про розгляд спору за контрактом Господарським судом Харківської області.

Відповідно до п. 1 ст. 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

За таких обставин, в прийнятті позовної заяви, поданої в межах справи № 910/17708/15 слід відмовити.

Керуючись п. 1 ст. 62, ст. 86 господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в прийнятті позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторанснаб", м. Харків до провадження.

Суддя ОСОБА_3