ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Справа № 920/1000/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Фонтан"
на рішеннягосподарського суду Сумської області від 15.11.2016 р. (суддя Джепа Ю.А.)
та на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 р. (судді: Гетьман Р.А., Россолов В.В., Тихий В.П.)
у справі№920/1000/16 господарського суду Сумської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Екотекнолоджіз"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Еко-Продукт"
провизнання права власності
за участю представників:
від позивачане з'явились
від відповідачане з'явились
від скаржникаТитаренко В.П., ордер на надання правової допомоги серія СМ №27/02/2017 від 27.02.2017 р., витяг угоди №27/02 від 27.02.2017 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Сумської області від 15.11.2016 р. у справі №920/1000/16, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 р., задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотекнолоджіз" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Еко-Продукт" (далі - відповідач) про визнання права власності.

Підставою для прийняття вказаних судових рішень стало те, що за висновками господарських судів попередніх інстанцій укладений між сторонами договір оренди обладнання №1 від 24.09.2016 р. є розірваним, проте орендоване майно відповідачем позивачу не повернуто, що свідчить про порушення відповідачем права власності позивача на відповідне майно.

Не погодившись з судовими рішеннями господарських судів попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фонтан" (яке не є стороною у справі, однак, вважає себе власником орендованого майна) звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 р., рішення господарського суду Сумської області від 15.11.2016 р. та передати справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Касаційна скарга мотивована порушенням господарськими судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових актів норм матеріального та процесуального права.

Скаржник, зокрема, вважає, що наявність у позивача права власності на спірне майно не підтверджується належними доказами.

Крім того, заявник вказує, що між сторонами справи виникли орендні правовідносини, тому при вирішення спору між ними не можуть бути застосовані приписи ст. 392 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.06.2017 р. колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ємельянов А.С. (доповідач у справі), судді: Карабань В.Я., Ковтонюк Л.В., касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 19.06.2017 р.

Позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та до початку судового розгляду подав відзив, в якому заперечив проти задоволення касаційної скарги.

В судове засідання з'явився представник скаржника. Представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились.

Поряд з цим, від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення його до участі у справі, як представника позивача за довіреністю. Проте, з огляду на приписи ст. 1312 Конституції України та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів того, що дана особа є адвокатом, уповноваженим на представництво інтересів позивача, вказане клопотання не може бути задоволено.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив її задовольнити.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи, попередніми судовими інстанціями було встановлено, що 24.09.2016 р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди обладнання №1, на виконання умов якого позивач передав в оренду відповідачу майно за актом приймання-передачі обладнання від 24.09.2016 р.

Як зазначено в п. 4.3 вказаного договору протягом трьох банківських днів з моменту підписання цього договору відповідач зобов'язується сплатити на користь позивача 24 000 грн. 00 коп. в рахунок оплати за перший та останній місяць оренди.

В свою чергу, в п. 9.2 договору оренди вказано, що цей договір може бути достроково розірвано за ініціативою орендодавця у випадку порушення орендарем умов цього договору.

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови п. 4.3 договору, а саме: своєчасно не сплатив 24 000 грн. 00 коп. плати за перший та останній місяць оренди.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою б/н від 30.09.2016 р., у якому просив погасити заборгованість, що утворилась.

У відповідь на вказану вимогу відповідач надіслав позивачу лист, у якому зазначив, що перебуває у складному фінансовому становищі, не може негайного погасити заборгованість та для оптимізації роботи товариства ним прийнято рішення про передачу майна, що є предметом оренди, в суборенду. Крім того, відповідач зауважив, що, на його думку, договір є дійсним і він на законних підставах володіє та розпоряджається обладнанням, що є предметом оренди.

Отримавши вказаний лист, позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою, в якому з посиланням на п. 9.2 договору зазначив, що розриває договір оренди обладнання №1 від 24.09.2016 р. та вимагає не вчиняти ніяких дій щодо передачі його майна, а також вимагає негайно повернути обладнання, що є предметом договору. При цьому, невиконання зазначеної вище вимоги буде розцінене як порушення права власності позивача на обладнання.

Оскільки, відповідний лист залишено відповідачем без відповіді та виконання, позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на орендоване майно.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що, на його думку, договір оренди є дійсним, а спірне майно перебуває в його володінні та користуванні на законних підставах.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання права власності, місцевий господарський суд виходив з того, що укладений сторонами договір оренди є розірваним, а орендоване майно позивачу не повернуто, що за висновками суду свідчить про порушення відповідачем права власності позивача на відповідне обладнання.

При цьому, як вбачається з рішення господарського суду Сумської області від 15.11.2016 р., для врегулювання спору між сторонами справи господарським судом першої інстанції було застосовано до спірних правовідносин приписи ст. 386, 387, 392 Цивільного кодексу України. Однак, підстави набуття позивачем права власності на орендоване обладнання місцевим господарським судом не досліджувались, відповідний факт не встановлювався.

В свою чергу, в процесі апеляційного провадження апеляційний господарський суд визнав, що позивачем надано належні та допустимі докази наявності права власності на спірне майно (зокрема, договір купівлі-продажу основних засобів №14/8/13-08 від 14.08.2013 р., рішення учасника товариства про формування статутного капіталу товариства №1 від 12.09.2016 р., акт оцінки та прийому-передачі майна до статутного капіталу).

З приводу наданих Товариством з обмеженою відповідальністю "Фонтан" договорів купівлі-продажу, господарський суд апеляційної інстанції зазначив, що перелік придбаного за даними договорами майна за назвами, кількістю та вартістю не співпадає з орендованим майном.

Зважаючи на це, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 р. рішення господарського суду Сумської області від 15.11.2016 р. про задоволення позову було залишено без змін.

Здійснюючи касаційний перегляд судових актів, прийнятих у справі №920/1000/16, колегія суддів Вищого господарського суду України вбачає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тобто, у даному випадку для прийняття рішення про задоволення позову суди мали встановити факт наявності у позивача права власності на спірне майно та факт невизнання, оспорення чи порушення цього права відповідачем.

Так, ст. 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у такому позові може бути лише особа, яка вже є власником майна, а відповідачем - особа, яка не визнає факту належності майна позивачеві та не визнає за ним права здійснювати правомочності власника.

Одночасно, звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідна правова позиція, зокрема, викладена в постанові Верховного Суду України від 23.12.2014 р. у справі № 5011-74/9393-2012.

Всупереч наведеному, як місцевий, так і апеляційний, господарські суди, вирішуючи спір у даній справі, не надали належної правової оцінки тій обставині, що у даному випадку правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди: орендоване майно передано позивачем відповідачу на виконання умов договору та в подальшому не повернуто останнім.

Відтак, господарськими судами попередніх судових інстанцій не були досліджені відносини, які складають предмет судового розгляду (не була встановлена їх правова природа), що є обов'язковою умовою для вирішення питання про можливість застосування того чи іншого способу захисту.

Крім того, господарськими судами не було враховано, що сам факт неповернення відповідачем орендованого майна позивачу може мати вплив на здійснення позивачем правомочностей володіння та користування майном, однак, жодним чином не свідчить про не визнання чи оспорення відповідачем права власності позивача. Тобто, судами не встановлено чи буде відповідне право захищено (відновлено) обраним позивачем способом.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

В силу наведених приписів, оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа №920/1000/16 підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час якого господарському суду першої інстанції необхідно встановити фактичні обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, а саме:

- визначити чи є власником спірного майна позивач та дослідити, за яких обставини (на яких правових підставах) дане майно вибуло з його володіння;

- встановити чи є право власника порушеним, оспореним або невизнаним відповідачем;

- вирішити питання про можливість захисту цього права способом, обраним заявником позову, з огляду на характер правовідносин, що склались між сторонами справи.

Поряд з цим, з метою вирішення питання про належність спірного майна на праві власності конкретній особі (зокрема, позивачу або Товариству з обмеженою відповідальністю "Фонтан") слід дослідити первинні бухгалтерські документи, які свідчать про прийняття даного майна на баланс певної юридичної особи.

Під час нового розгляду також вбачається за необхідне залучити до участі у справі в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Фонтан".

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фонтан" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 р. та рішення господарського суду Сумської області від 15.11.2016 р. у справі №920/1000/16 скасувати.

Справу №920/1000/16 передати на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді В.Я. Карабань

Л.В. Ковтонюк