ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року Справа № 910/10359/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПершого заступника прокурора Київської області, м. Київ
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року
у справі господарського суду міста Києва
за позовомЗаступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури, м. Кагарлик, Київська обл.
до1. Київської обласної ради, м. Київ; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські лови", м. Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачівКиївського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, с. Стоянка, Київська обл.
провизнання незаконним і скасування рішення та визнання недійсним договору
за участю представників

прокуратури: Доценко Т.О.,

відповідача-1: не з'явився,

відповідача-2: Ганган В.Г.,

третьої особи: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної ради, товариства з обмеженою відповідальністю "Українські лови" (далі за текстом - ТОВ "Українські лови") за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на предмет спору на стороні відповідачів - Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства (про визнання незаконним та скасування п. п. 2, 4.2 рішення Київської обласної ради від 27.09.2012 року № 449-23-VІ "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" в частині надання у користування мисливських угідь площею 20 745 га ТОВ "Українські лови" та укладення договору про умови ведення мисливського господарства; визнання недійсним Договору про умови ведення мисливського господарства від 05.02.2013 року, укладеного між Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства та ТОВ "Українські лови".

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.08.2016 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Вищезазначені судові акти мотивовано недоведеністю та безпідставністю заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, перший заступник прокурора Київської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року.

ТОВ "Українські лови" до Вищого господарського суду України було подано відзив та пояснення на касаційну скаргу, в яких відповідач-2 проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

В судовому засіданні прокурор просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року - скасувати, а представник відповідача-2 проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Відповідача-1 та третю особу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України було належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак вони не скористались передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-2, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Київської обласної ради № 449-23-VІ від 27.09.2012 року "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" надано ТОВ "Українські лови" у користування мисливські угіддя площею 20 745 га для ведення мисливського господарства терміном на 49 років із встановленим описом меж, а саме: з півночі від перетину межі Таращанського району з автодорогою Тараща-Богуслав до м. Богуслав, від м. Богуслав вниз за течією р. Рось до перетину з межею Черкаської області; зі сходу та півдня від перетину р. Рось з межею Черкаської області на південь цією межею до перетину з межею Таращанського району; з заходу далі на північ межею Таращанського району до автодороги Тараща-Богуслав.

На підставі вказаного рішення 05.02.2013 року Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства та ТОВ "Українські лови" укладено Договір про умови ведення мисливського господарства, відповідно до якого у 2012 - 2013 роках ТОВ "Українські лови" отримало у користування мисливські угіддя загальною площею 20 745 га терміном до 27.09.2061 року на території Богуславського району Київської області.

Прокурор, звернувшись до господарського суду позовом про визнання незаконним і скасування рішення Київської обласної ради від 27.09.2012 року № 449-23-VІ та визнання недійсним Договору про умови ведення мисливського господарства від 05.02.2013 року, свої вимоги обґрунтував тим, що згідно відомостей державної статистичної звітності, наданої інформаційним відділом Держгеокадастру у Богуславському районі, відведені ТОВ "Українські лови" мисливські угіддя знаходяться на земельних ділянках, що перебувають у законному користуванні наступних компаній - СФГ "Колосок", СТОВ "А.Ф. Злагода", ЗАТ "НВФ Урожай", ПОСП "Голуба нива", які не надавали відповідно до закону дозволу (погоджень) щодо розміщення на їх землях мисливських угідь ТОВ "Українські лови", а також за відсутності погоджень місцевих (сільських) рад, що є порушенням ст. ст. 1, 10, 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування"; при цьому, незаконність рішення є наслідком недійсності укладеного на його підставі Договору про умови ведення мисливського господарства від 05.02.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що в силу приписів п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до компетенції селищних та сільських ради відноситься розпорядження землями у межах населених пунктів, а оскільки надані ТОВ "Українські лови" землі під мисливські угіддя знаходяться поза межами населених пунктів (знаходження їх в населених пунктах заборонено законом), погодження з цими радами надання мисливських угідь законом не передбачалось. Крім того, судами зауважено, що правова конструкція ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", враховуючи закріплене в ст. 1 цього Закону визначення поняття мисливських угідь, не містить вимоги щодо необхідності отримувати відповідні погодження у сільських, селищних рад чи погодження з усіма власниками або користувачами земельних ділянок. При цьому, суди виходили з того, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами, що під час надання відповідачу-2 у користування мисливських угідь не було отримано погодження власників та землекористувачів, території яких можуть бути використані для ведення мисливського господарства, як і не надано їх переліку, у зв'язку з чим дійшли висновків, що відповідачем-1, у межах наданих йому повноважень, було дотримано встановлену Законом України "Про мисливське господарство та полювання" процедуру надання мисливських угідь у користування відповідачу-2. Враховуючи, що рішення органу місцевого самоврядування не порушує прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації і, зокрема, позивача у справі, правові підстави для визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування і, як наслідок, визнання недійсним укладеного на його підставі Договору - відсутні.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з такими висновками господарських судів попередніх інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Господарськими судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що процедура передання мисливських угідь для ведення мисливського господарства у користування ТОВ "Українські лови" здійснюється відповідно до вимог Закону України "Про мисливське господарство та полювання" з дотриманням вимог земельного законодавства України чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Закон України "Про мисливське господарство та полювання" визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" передбачено, що мисливські угіддя - це ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства, а користувачами мисливських угідь є спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.

За приписами ст. 9 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольських міських рад у галузі мисливського господарства належить, зокрема, вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов'язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок.

В силу приписів до ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок. Мисливські угіддя надаються у користування на строк не менш як на 15 років. Площа мисливських угідь, що надаються користувачеві, повинна становити не менше 3 тисяч гектарів, але не більше ніж 35 відсотків від загальної площі мисливських угідь Автономної Республіки Крим, області та м. Севастополя. Переважне право на користування мисливськими угіддями мають: власники та постійні користувачі земельних ділянок, користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями.

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, за результатами розгляду подання Київського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо погодження проекту рішення Київської обласної ради "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" ТОВ "Українські лови" було отримано дозволи (погодження) від користувачів, які займали земельні ділянки на території Богуславського району на час погодження подання, а також відповідні дозволи від Богуславської районної державної адміністрації Київської області, Київської обласної державної адміністрації, державного підприємства "Богуславський лісгосп", у зв'язку з чим рішення Київської обласної ради від 27.09.2012 року № 449-23-VI "Про закріплення мисливських угідь на території Київської області" прийнято у відповідності до вимог чинного на час його прийняття законодавства та не порушує цивільні права або інтереси інших осіб, оскільки згідно Технічної документації щодо інвентаризації земель, що надані у користування під мисливські угіддя ТОВ "Українські лови" в адміністративних межах території Богуславського району Київської області, земельні ділянки, які перебувають в користуванні СФГ "Колосок", СТОВ "А.Ф. Злагода", ЗАТ "НВФ Урожай", ПОСП "Голуба нива" не входять до площ земельних угідь у розмірі 20 745 га, що використовує ТОВ "Українські лови" за Договором від 05.02.2013 року.

Відтак, судами попередніх інстанцій вірно відзначено, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами, що під час надання відповідачу-2 у користування мисливських угідь не було отримано погодження від власників та землекористувачів, території яких можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Водночас, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" з метою раціонального використання мисливських тварин, охорони диких тварин, а також середовища їх перебування забороняється, зокрема, полювання у межах населених пунктів (сіл, селищ, міст), за винятком випадків, передбачених рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських рад.

З урахуванням того, що нормами спеціального закону заборонено здійснення мисливської діяльності на території населених пунктів, а, отже, і розміщення на цих територіях мисливських угідь, сільські, селищні, міські ради як власники земельних ділянок комунальної власності у межах населених пунктів не наділені повноваженнями надавати відповідні погодження на користування мисливськими угіддями на таких територіях, чим спростовуються доводи прокурора щодо незаконності рішення Київської обласної ради від 27.09.2012 року № 449-23-VІ про закріплення мисливських угідь на території Київської області у зв'язку з не погодженням такого рішення сільськими радами.

За приписами ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта індивідуальної дії недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

З урахуванням вищевикладеного, прокурором не доведено невідповідність оскаржуваного рішення Київської обласної ради вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу чи порушення прийняттям такого рішення прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

З огляду на те, що судами не встановлено порушення норм законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення ради, правові підстави для визнання недійсним Договору про умови ведення мисливського господарства від 05.02.2016 року також відсутні.

Поряд з цим, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне зауважити, що спірне рішення Київської обласної ради є ненормативним актом, який застосовується одноразово і з прийняттям якого виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів конкретних осіб, це рішення вичерпало свою дію фактом його виконання - укладенням між відповідачем-2 та третьою особою Договору про умови ведення мисливського господарства від 05.02.2013 року, а відтак, скасування оскаржуваного рішення Київської обласної ради від 27.09.2012 року № 449-23-VI не призведе до відновлення порушених або оспорюваних прав позивача, оскільки обраний прокурором спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 11.11.2014 року у справі № 21-405а14.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарські суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що оскаржуване рішення ради прийнято з дотриманням норм спеціального та земельного законодавства в межах своєї компетенції, прокурором не доведено порушення прийняттям такого акту індивідуальної дії цивільних прав та охоронюваних законом інтересів сільських рад чи будь-яких інших господарюючих суб'єктів, а також не обгрунтовано, яким чином позбавлення відповідача-2 права користування спірними мисливськими угіддями буде сприяти задоволенню суспільного інтересу, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів касаційної інстанції відзначає, що інші доводи першого заступника прокурора Київської області, викладені в касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм, не спростовують законних висновків господарських судів попередніх інстанцій та вже були предметом розгляду в апеляційному господарському суді і обґрунтовано ним відхилені.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року у справі № 910/10359/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.В. Данилова

В.А. Корсак