ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р.Справа № 922/1171/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши справу

за позовом Державної установи "Диканівська виправна колонія (№12)" (м. Харків)
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Харків)
про стягнення 40587,25 грн.,
за участю представників:

позивача - гол. бухгалтера установи Журій К.І. (довіреність від 07.06.2017 р.),

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь основний борг в сумі 30030,00 грн., пеню в сумі 6378,18 грн., втрати від інфляційних процесів в сумі 3498,07 грн. та 3% річних в сумі 681,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по оплаті виконаних робіт за вересень 2016 р. за договором №02062016/Г-112 про залучення засуджених до праці від 02.06.2016 р.

24.05.2017 р. розгляд справи був відкладений на 07.06.2017 р. о 12:30 год.

Позивач надав письмові уточнення позовних вимог щодо періодів вказаних нарахованих сум, в яких просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 30030,00 грн., пеню нараховану на дану суму за період з 12.10.2016 р. по 06.04.2017 р. в розмірі 4103,83 грн., втрати від впливу інфляційних процесів у розмірі 2348,74 грн. та 3% річних від простроченої суми, нараховані за кожен день прострочення виконання зобов'язання, в розмірі 437,00 грн., а також пеню нараховану в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 23530,00 грн. за період з 09.11.2016 р. по 15.03.2017 р. в розмірі 2274,35 грн., втрати від впливу інфляційних процесів у розмірі 1149,33 грн. та 3% річних від простроченої суми, нараховані за кожен день прострочення виконання зобов'язання, в розмірі 244,00 грн.

Розглянувши ці уточнення, суд вважає за можливе прийняти їх у наданій редакції.

Відповідач відзив на позов та витребувані документи суду не надав.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча відповідач згідно зі ст.ст. 64, 87 ГПК України та п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи за адресою, вказаною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № станом на 13.05.2017 р., про що свідчить довідка підприємства зв'язку з відміткою про повернення поштового відправлення за закінченням строку його зберігання.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

02.06.2016 р. між позивачем та державною установою "Диканівська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№12)" (відповідачем) був укладений договір №02062016/Г-112 про залучення засуджених до праці (надалі - договір), за яким виконавець (позивач) щоденно надає в розпорядження замовника робочу силу з числа засуджених в кількості до 35 чоловік для виконання господарських робіт на об'єкті замовника, а замовник (відповідач) забезпечує зайнятість роботою засуджених протягом дії договору з урахуванням тривалості робочого тижня за ст. 52 КЗпП України.

Відповідно до п. 1.3 договору замовник (відповідач) здійснює оплату виконаних робіт з розрахунку 150,00 грн. за чол./день, в тому числі 50% нарахувань на заробітну плату засуджених.

Згідно з п. 4.1 вказаного договору оплата виконаних засудженими робіт здійснюється замовником згідно актів виконаних робіт.

Пунктом 4.4 договору сторони визначили, що оплата виконаних робіт здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 7 (семи) банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт.

Відповідно до п. 4.5 договору сторони визначили, що оплата виконаних робіт у святкові та вихідні дні здійснюється відповідно до ст. 107 КЗпП України.

Згідно до п. 5.1 зазначеного договору, за порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує заподіяний збиток відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 5.2 договору сторони узгодили, що в усьому іншому, що не передбачено цим договором, сторони керуються чинним законодавством України.

01.09.2016 р. між сторонами була укладена додаткова угода №1 до договору, якою сторони змінили п. 1.3 договору та виклали його в наступній редакції: "замовник здійснює оплату виконаних робіт з розрахунку 130,00 грн. за чол./день, в тому числі 50% нарахувань на заробітну плату засуджених.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №3679/8/5 від 15.12.2016 р. було перейменовано державну установу "Диканівська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№12)" (ідентифікаційний код 08564529) у державну установу "Диканівська виправна колонія (№12)" та затверджено положення про неї у новій редакції.

Позивач надав відповідачу послуги у вересні 2016 р., а саме виконав господарські роботи на суму 30030,00 грн., що підтверджується актом виконаних послуг від 30.09.2016 р., підписаним уповноваженими представниками сторін без зауважень та скріпленим печатками обох сторін.

Як убачається із наданої позивачем до господарського суду копії акту виконаних послуг від 28.10.2016 р. про виконання господарських робіт у жовтні 2016 р. на суму 23530,00 грн., зазначений акт не підписаний замовником.

Позивач надав до господарського суду лист №1/9-6388/Гм від 31.10.2016 р., в якому просив відповідача сплатити суму виниклого боргу (30030,00 грн.) і попередив відповідача, що у разі несплати з 01.11.2016 р. позивач буде вимушений припинити надавати в розпорядження робочу силу з числа засуджених, та згідно з п. 5.4 договору має право розірвати договір в односторонньому порядку через десять днів після отримання відповідачем цього листа, при цьому винна сторона не звільняється від відшкодування заборгованості відповідно до чинного законодавства України.

Натомість, доказів відправки вказаного вище листа позивач господарському суду не надав.

17.11.2016 р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію №1/14-6620/Гм від 17.11.2016 р., в якій вимагав на протязі десяти днів з моменту її отримання перерахувати на його розрахунковий рахунок суму боргу - 53560,00 грн., що підтверджується копіями фіскального чеку від 17.11.2016 р. та витягу з сайту Укрпошти про виконані операції щодо здійснення відправлення.

Як свідчать матеріали відповідач оплатив за надані послуги в жовтні 2016 р. згідно рахунку №4 від 02.02.2017 р. в сумі 23530,00 грн., про що свідчить копія банківської виписки з особового рахунку позивача за 15.03.2017 р.

Таким чином, відповідач не сплатив заборгованість за надані йому послуги у вересні 2016 р. за договором №02062016/Г-112 про залучення засуджених до праці від 02.06.2016 р. на суму 30030,00 грн.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частинами 1 та 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На підставі ч. 1 ст. 216, ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 ГК України та п. 7.2 договору позивач нарахував відповідачу пеню на суму 30030,00 грн. за період з 12.10.2016 р. по 06.04.2017 р. в розмірі 4103,83 грн., а також пеню, нараховану в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 23530,00 грн., за період з 09.11.2016 р. по 15.03.2017 р. в розмірі 2274,35 грн., всього в загальній сумі 6378,18 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені, нарахованої на суму 30030,00 грн., за період з 12.10.2016 р. по 06.04.2017 р. в сумі 4103,83 грн., а також пені, нарахованої в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 23530,00 грн., за період з 09.11.2016 р. по 15.03.2017 р. в сумі 2274,35 грн., є необґрунтованими, доведеними і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі, оскільки: по-перше, позивач надав до суду не підписаний відповідачем акт виконаних послуг від 28.10.2016 р. про виконання господарських робіт у жовтні 2016 р. на суму 23530,00 грн., в зв'язку з чим, неможливо встановити строк виконання відповідачем зобов'язань за договором по оплаті наданих у жовтні 2016 р. послуг, а відтак, прострочення не доведено позивачем, отже, немає підстав для нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 23530,00 грн. за період з 09.11.2016 р. по 15.03.2017 р. в сумі 2274,35 грн. По-друге, згідно з Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст. 231 ГК України та ч. 2 ст. 551 ЦК України пеня сплачується у розмірі, що встановлено за згодою сторін у договорі. Договором №02062016/Г-112 про залучення засуджених до праці від 02.06.2016 р. не визначений розмір пені, так як облікова ставка НБУ не є постійною величиною, а у договорі не вказано на яку дату або за який період береться облікова ставка Національного банку України для розрахунку. По-третє, п. 7.2 договору, на який посилається позивач, взагалі відсутній у договорі. В-четверте, позивач не просить стягнути з відповідача пеню на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, якою встановлений інший розмір пені, ніж в розрахунку пені, зробленому позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу на суму 30030,00 грн. втрати від впливу інфляційних процесів в сумі 2348,74 грн. та 3% річних від простроченої суми, нараховані за кожен день прострочення виконання зобов'язання, в сумі 437,00 грн., а також нараховані на суму 23530,00 грн. за період з 09.11.2016 р. по 15.03.2017 р. втрати від впливу інфляційних процесів у сумі 1149,33 грн. та 3% річних від простроченої суми, нараховані за кожен день прострочення виконання зобов'язання, в сумі 244,00 грн., суд

Враховуючи викладене вище та те, що позивачем невірно зроблені розрахунки інфляційних та 3% річних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково - 3% річних за період з 12.10.2016 р. по 06.04.2017 р. в сумі 436,87 грн. та інфляційні за жовтень 2016 р. в сумі 840,84 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за отримані послуги за договором №02062016/Г-112 про залучення засуджених до праці від 02.06.2016 р. в сумі 30030,00 грн., 3% річних за період з 12.10.2016 р. по 06.04.2017 р. в сумі 436,87 грн. та інфляційних за жовтень 2016 р. в сумі 840,84 грн. або будь-яких заперечень.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне в позові відмовити частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір належить стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.ст. 193, 216, 230, 231, 232 ГК України, ст.ст. 525, 526, 530, 549, 551, 610, 611, 625, 629, 901 ЦК України, ст.ст. 33-35, 43, 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61003, АДРЕСА_1. Ідент. код НОМЕР_1) на користь Державної установи "Диканівська виправна колонія (№12)" (61030, м. Харків, вул. Лелюківська, буд. 1. Код ) заборгованість за отримані послуги за договором №02062016/Г-112 про залучення засуджених до праці від 02.06.2016 р. в сумі 30030,00 грн., 3% річних за період з 12.10.2016 р. по 06.04.2017 р. в сумі 436,87 грн., інфляційні за жовтень 2016 р. в сумі 840,84 грн. та судовий збір в сумі 1234,19 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 09.06.2017 р.

Суддя В.І. Ольшанченко