ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2017 р.Справа № 922/1302/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Усатого В.О.

при секретарі судового засідання Мазуренко А.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_1, м.Харків
до Харківське державне авіаційне виробниче підприємство, м.Харків
про стягнення коштів
за участю :

представник позивача - ОСОБА_2 , довід 29.03.2017 р.,

позивач - ОСОБА_1,

представник відповідача - Виниченко Ю.С., дов. від 04.01.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд стягнути з відповідача 21900,00 грн. основного боргу, 546,21 грн. 3% річних та 2424,03 грн. інфляційних за неналежне виконання договору № 05/11 від 05.11.2015 р. про виготовлення рекламно-інформаційних матеріалів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.04.2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до слухання у судовому засіданні на 24.05.2017 року.

У зв"язку з відпусткою судді Усатого В.О. розгляд справи було перенесено на 02.06.2017 р.

В судовому засіданні 02.06.2017 р. представник відповідача надав відзив на заяву, в якому заперечував проти нарахування 3% річних та інфляційних з підстав введення мораторію у справі про банкрутство Харківського державного авіаційного виробничого підприємства на задоволення вимог кредиторів.

В судовому засіданні 02.06.2017 р. оголошено перерву до 07.06.2017 р.

До суду від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, в яких повідомлено, що вимоги позивача є поточними, на які не розповсюджується дія мораторію.

Представник відповідача надав додаткові пояснення що незастосування 3% річних та інфляційних під час дії мораторію.

В судовому засіданні 07.06.2017 р. оголошено перерву до 08.06.2017 р.

Представник позивача надав додаткові пояснення до позову, в яких просив позов задовольнити.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

05.11.2017 р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 05/11, відповідно умов якого позивач зобов"язався надати відповідачу послуги з виготовлення рекламно-інформаційних матеріалів (календар настінний формату А2) , а відповідач зобов"язався прийняти і оплатити вартість надрукованого тиражу рекламно-інформаційної продукції на умовах уього Договору.

Відповідно п.2.2 Договору, загальна сума договору складає 43800,00 грн.

Відповідно пунктів 4.1 та 4.2 Договору загальна сума договору складається з сум Додатків, які є його невід"ємною частиною. Оплата вартості надання послуг здійснюється замовником в порядку 50% передплати шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця згідно рахунків-фактур. Решта 50% вартості товарів - протягом трьох банківських днів після поставки товарів та підписання накладних.

Згідно довідки ПАТ "Приватбанк" від 11.04.2017 р., відповідач здійснив попередню оплату в сумі 21900,00 грн. згідно Договору 30.12.2015 р.

10.05.2016 р. позивач направити відповідачу листа з вимогою здійснити оплату за виготовлений товар (200 календарів) та забрати товар.

09.06.2016 р. згідно видатковій накладній товар переданий відповідачу.

13.07.2016 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про оплату заборгованості.

27.07.2016 р. сторони підписали акт звірки взаєморозрахунків на суму основного боргу 21900,00 грн.

Проте, до цього час заборгованість не погашена.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Положеннями ст. 626 ЦК України визначено, що договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

В статті 903 ЦК України зазначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено надання позивачем послуг відповідачеві з виготовлення календарів на загальну суму 43800,00 грн., що не заперечується відповідачем.

Проте, відповідач оплату наданих послуг здійснив частково в сумі 21900,00 грн., а залишку коштів боргу в сумі 21900,00 грн. у встановлений Договором строк не сплатив та доказів сплати суду не надав.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати за послуги в розмірі 21900,00 грн.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав до суду належних доказів на спростування доводів позивача, сума заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуги з виготовлення календарів в розмірі 21900,00 грн. - є належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2015 р. було порушено провадження у справі про банкрутство Харківського державного авіаційного орденів Жовтневої Революції та Трудового Червоного Прапора виробничого підприємства, м. Харків, , що свідчить про те, що вимоги позивач є поточними щодо відповідача.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про відновлення платоспроможності або визнання його банкрутом" в новій редакції, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

В пунктах 5 та 6 цієї статті зазначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється, в тому числі, на вимоги поточних кредиторів. Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п'ятою цієї статті не поширюється дія мораторію.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 546,21 грн. та 2424,03 грн. інфляційних за період з 13.06.2016 р. по 12.04.2017 р., нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання поточного грошового зобов'язання по Договору, підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом) та не спростовані відповідачем.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги, наведені позивачем в позовній заяві, підтверджені матеріалами справи, обґрунтовані, тому такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, в зв'язку з чим судові витрати в даній справі покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд - '

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю .

Стягнути з Харківського державного авіаційного виробничого підприємства (61023, м. Харків, вул. Сумська, 134, код 14308894) на користь ФОП ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1 61097) 21900,00 грн. основного боргу, 546,21 грн. 3% річних, 2424,03 грн. інфляційних та 1600,00 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили .

Повне рішення складено 09.06.2017 р.

Суддя В.О. Усатий