ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017р. Справа № 914/830/17

Господарський суд Львівської області у складі:

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Сало О.А.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мебель-Сервіс», м.Радехів, Львівська область,

до відповідача-1: Приватного підприємства «Житлобудінвест», м.Перемишляни, Перемишлянський район, Львівська область,

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю виробничого підприємства «Автопромсервіс», м. Перемишляни, Перемишлянський район, Львівська область,

про: стягнення заборгованості,

ціна позову: 1341384,00 грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 20.04.2017р. №20-4/17);

Відповідача-1: не з'явився;

Відповідача-2: не з'явився.

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мебель-Сервіс» до Приватного підприємства «Житлобудінвест» та Товариства з обмеженою відповідальністю виробничого підприємства «Автопромсервіс» про стягнення заборгованості, ціна позову: 1341384,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.05.2017р. у даній справі позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2017р. В судовому засіданні 23.05.2017р. оголошувалась перерва, про що представники Сторін належним чином повідомлялись під розписку в судовому засіданні.

Представнику Позивача впродовж розгляду справи оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 ГПК України. Крім того, в ухвалах суду по даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області та наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, позовні вимоги підтримав, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у позовній заяві.

Представник Відповідача-1 в судове засідання не з'явився, 09.06.2017р. надіслав на адресу суду Клопотання від 07.06.2017р. вих. №156 (вх. №20580/17), у якому просить суд долучити до матеріалів справи документи згідно переліку. В судовому засіданні 23.05.2017р. позовні вимоги визнав, надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у Відзиві на позовну заяву.

Представник Відповідача-2 в судове засідання не з'явився, 08.06.2017р. подав Клопотання від 08.06.2017р. вих. №74 (вх. №20425/17), у якому просить суд долучити до матеріалів справи документи згідно переліку. В судовому засіданні 23.05.2017р. позовні вимоги визнав, надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у Відзиві на позовну заяву.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі, окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 Господарського процесуального кодексу України (витребування доказів), якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судових засіданнях впродовж розгляду справи суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши і дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

25.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мебель-Сервіс» (надалі Позивач, Постачальник) та Приватним підприємством «Житлобудінвест» (надалі Відповідач-1, Покупець) укладено Договір купівлі-продажу №286 (надалі Договір), відповідно до якого (п.1.1.), Постачальник в порядку та на умовах, визначених Договором, зобовязувався передати у власність Покупця, а Покупець зобовязувався прийняти товар і оплатити цеглу М100 (надалі Товар), загальна кількість, асортимент, сортамент, номенклатура, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та ціна, яка визначена Сторонами у відповідних видаткових накладних, які є одночасно і доказом факту відвантаження Товару.

Відповідно до пункту 2.1. Договору Постачальник зобовязувався передати Покупцеві товар разом зі всіма документами, що стосуються Товару і підлягають передачі разом із Товаром відповідно до вимог чинного законодавства України у строк, який буде погоджено Сторонами при погодженні чергової партії поставки Товару.

Пунктом 2.2. Договору Сторонами погоджено, що Покупець зобов'язується своєчасно і належним чином прийняти Товар від Постачальника та оплатити його протягом шести місяців з моменту отримання окремої чергової партії поставки, погодженої Сторонами у замовленні.

Згідно пунктів 4.5 та 4.6 Договору Товар постачається Покупцю силами Постачальника за адресою, обумовленою у Замовленнях до Договору. Датою фактичного отримання Продукції вважається дата підписання уповноваженими представниками Сторін товарно-транспортної накладної та видаткової накладної на Продукцію.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що оплата Товару Покупцем здійснюється за загальною ціною Товару, вказаною в узгодженому Сторонами Замовленні на чергову партію поставки, із розрахунку 1,20 грн. з урахуванням податку на додану вартість за одну штуку цегли М100, в тому числі вартість доставки до складу Покупця, шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

У випадку порушення Договору Сторона несе відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством України. Порушення Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених Договором (п.6.1 Договору).

Згідно пункту 7.1. Договору усі спори, що виникають з Договору або повязані з ним, вирішуються шляхом переговорів між Сторонами.

Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю і підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України (п. 7.2 Договору).

Відповідно до пункту 8.1. Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення їх печатками.

Строк дії Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1. Договору, і завершується 31.12.2014р. (п. 8.2 Договору).

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Додатковими угодами від 29.12.2014р. №1 та від 21.10.2015р. №2 до Договору Сторонами погоджено продовження строку дії Договору по 31.12.2016р., а також встановлений п. 2.2. Договору обовязок Покупця своєчасно і належним чином прийняти Товар від Постачальника і оплатити його не пізніше 31.12.2016р.

Вказані Додаткові угоди підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Окрім того, 20.10.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничим підприємством «Автопромервіс» (надалі Відповідач-2, Поручитель), Товариством з обмеженою відповідальністю «Мебель-Сервіс» (за Договором Кредитор) та Приватним підприємством «Житлобудінвест» (за Договором Боржник) укладено Договір поруки №20-10 (надалі Договір поруки), за умовами якого Поручитель поручався перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язань з оплати поставленого за Основним договором Товару.

Пунктом 2 Договору поруки Сторонами погоджено, що під Основним договором розуміється Договір купівлі-продажу від 25.12.2013р. №286 із внесеними змінами, який укладено між Постачальником та Покупцем. Термін дії Основного договору по 31.12.2016р.

Поручитель зобовязаний у разі порушення Боржником обовязку за Основним договором, самостійно виконати зазначений обовязок Боржника перед Кредитором на підставі письмової вимоги Кредитора у десятиденний строк шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Кредитора (п. 3.1 Договору поруки).

Відповідно до п.4.1 Договору поруки він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін.

Пунктом 4.2. Договору поруки Сторонами встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди Поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Вказаний Договір поруки підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору поруки.

На виконання умов укладеного між Позивачем та Відповідачем-1 Договору Позивач поставив, а Відповідач-1 прийняв Товар на загальну суму 1312584,00 грн., що підтверджується долученими Позивачем до матеріалів справи Видатковими накладними.

Відповідач-1 взятих на себе договірних зобов'язань із оплати поставленого Позивачем за Договором Товару належним чином не виконав, внаслідок чого утворився борг в розмірі 1312584,00 грн. Доказів погашення вказаного боргу станом на час розгляду справи по суті Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

З метою досудового врегулювання спору Позивач звертався до Відповідачів-1 та 2 Претензією-вимогою від 01.03.2017р. вих. №01-3/17 про погашення боргу з оплати поставленого за Договором Товару в розмірі 1341384,00 грн. Відповідачами-1 та 2 вказану Претензію-вимогу залишено без відповіді та реагування.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути солідарно з Відповідача-1 та Відповідача-2 на користь Позивача 1341384,00 грн. суми боргу за поставлений за Договором Товар.

Суд зазначає, що станом на час розгляду справи по суті належних, достатніх та допустимих доказів погашення суми основного боргу Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

18.05.2017р. Відповідачем-2 подано Відзив на позовну заяву (вх. №17869/17), у якому підтверджує факт існування заборгованості перед Позивачем у розмірі 1341384,00 грн. і визнає позовні вимоги Позивача у повному обсязі.

Окрім того, 19.05.2017р. Відповідачем-1 надіслано на адресу суду Відзив на позовну заяву від 18.05.2017р. вих. №142 (вх. №17912/17), у якому підтверджує факт існування заборгованості перед Позивачем у розмірі 1341384,00 грн. і визнає позовні вимоги Позивача у повному обсязі.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Приписами ч.1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу

При цьому суд зазначає, що підписання Покупцем Товарно-транспортних накладних та Видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до приписів частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Приписами частини другої вказаної статті передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.78 ГПК України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доведеність позовних вимог в частині стягнення з Відповідачів-1 та 2 на користь Позивача1312584,00 грн. боргу за поставлений за Договором Товар, відсутність заперечень Відповідачів-1 та 2 як проти самого факту поставки Товару, так і щодо його якісних і кількісних показників, забезпечення Відповідачем-2 порукою зобов'язання Відповідача-1 із оплати поставленого за Договором Товару, визнання Відповідачами-1 та 2 позовних вимог Позивача у повному обсязі, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення солідарно з Відповідача-1 та Відповідача-2 на користь Позивача 1341384,00 грн. є документально та нормативно обґрунтованими частково, підлягають до задоволення в розмірі 1312584,00 грн. В решті позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

При цьому суд зазначає, що Позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовною заявою на підставі первинних документів, які не були предметом доказування у даній справі.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

13.06.2017р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 19.06.2017р.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати слід покласти на Сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та Стягнути солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь Позивача 19688,76 грн. судового збору. В решті судові витрати залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 38, 43, 49, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 11, 509, 525, 526, 527, 530, 549, 610, 625, 626, 627, 629, 631, 655 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути солідарно з Приватного підприємства «Житлобудінвест» (81200, Львівська область, Перемишлянський район, м.Перемишляни, вул.Міжгірська, буд.8, корп.В; ідентифікаційний код 35749016) та Товариства з обмеженою відповідальністю виробничого підприємства «Автопромсервіс» (81200, Львівська область, Перемишлянський район, м.Перемишляни, вул.Міжгірська, буд.4-А; ідентифікаційний код 05421969) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мебель-Сервіс» (80200, Львівська область, Радехівський район, м.Радехів, вул.Витківська, буд.44; ідентифікаційний код 25550,00 грн. суми основного боргу за поставлений товар та 19688,76 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.