ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2017 Справа № 920/269/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/269/17

за позовом Видавничо-виробничого підприємства «Мрія-1» - товариства з обмеженою відповідальністю, м. Суми,

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України, м. Суми,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Сумської обласної державної адміністрації, м. Суми,

про визнання права користування нежитловим приміщенням,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 26.04.2017,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю № 149 від 15.12.2016,

третьої особи ОСОБА_3 за довіреністю № 01-25/7 від 05.01.2017.

В судовому засіданні, розпочатому 08.06.2017 року о 11 год. 00 хв. відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 12 год. 30 хв. 15.06.2017 року.

Суть спору: позивач просить суд визнати за ним право на користування державним нерухомим майном площею 61,8 кв.м., розташованим в м. Суми, вул. Кузнечна, 2, шляхом продовження (пролонгації) строку дії договору оренди державного майна № 1890 від 23.01.2013 року, укладеного між сторонами.

У своїх запереченнях від 04.05.2017 року за № 10-03-01467 представник відповідача проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у відповідності до пункту 10.4 договору оренди державного майна від 23.01.2013 року № 1890 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невідємною частиною договору, при наявності дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном. З метою отримання дозволу від органу управління відповідачем направлено лист від 23.11.2016 року № 02-09-04607 до Сумської обласної державної адміністрації. Проте, листом від 15.12.2016 року № 01-21/8885 Сумська обласна державна адміністрація повідомила, що не дає згоду на продовження договору оренди державного майна від 23.01.2013 року № 1890.

У відзиві від 28.04.2017 року за № 01-25/272 третя особа проти позовних вимог заперечує та зазначає, що договір оренди державного майна від 23.01.2013 року № 1890 припинив свою дію без пролонгації, а тому у позивача, як у орендаря, відсутні будь-які правові підстави для подальшого перебування у займаних приміщеннях. Доводи позивача щодо відсутності письмового попередження орендаря власником майна за три місяці до спливу строку дії договору про наміри використання приміщень у власних потребах, а також необхідності продовження строку дії договору на підставі приписів частини третьої статті 17 ОСОБА_4 України «Про оренду державного та комунального майна» заперечуються третьою особою, оскільки наявність чи відсутність повідомлення про наміри використовувати приміщення у власних потребах не спростовують факту закінчення дії договору та відсутність наміру орендодавця і органу, уповноваженого управляти державним майном, його продовжувати.

Посилання позивача на порушення відповідачем ОСОБА_4 України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книго розповсюдження, творчих спілок» третя особа вважає безпідставним, оскільки повернення державного нерухомого майна із строкового платного користування не є відчуженням цього майна в розуміння статті 1 названого ОСОБА_4.

15.05.2017 року позивач подав суду письмове додаткове пояснення своєї позиції стосовно беззаперечності факту припинення дії договору оренди державного майна від 23.01.2013 року № 1890 та стосовно застосування ОСОБА_4 України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок».

В судовому засіданні представник позивача усно зазначив, що наполягає на задоволенні позовних вимог.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні підтвердили свою позицію, що проти позовних вимог заперечують.

Третя особа подала в судове засідання 15.06.2017 року клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме: засвідчену копію договору від 07.04.2015 року про внесення змін до договору оренди державного майна від 23.01.2013 № 1890.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

ВСТАНОВИВ:

23.01.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди державного майна № 1890 (далі договір), відповідно до якого відповідач передав позивачу в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 61,8 кв.м., які розташовані за адресою: м. Суми, вул. Кузнечна, 2.

На момент укладення даного договору вищезазначене майно перебувало на балансі Департаменту інформаційної діяльності та комунікації з громадськістю Сумської обласної державної адміністрації.

Відповідно до Розпорядження голови Сумської ОДА № 549-ОД від 23.12.2014 року «Про зміну в структурі та чисельності окремих структурних підрозділів Сумської ОДА» вищезазначений департамент був ліквідований та утворено Управління інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Сумської обласної державної адміністрації, яке залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Факт передачі майна від відповідача до позивача був зафіксований в акті приймання-передачі орендованого майна від 23.01.2013 року.

Згідно до змін від 30.01.2014 року до договору, строк договору було продовжено до 22.12.2016 року.

14.11.2016 року позивач звернувся до третьої особи (балансоутримувача) з заявою щодо розгляду питання продовження орендних відносин.

Відповідно до листа № 01-25/872 від 10.11.2016 року третя особа (балансоутримувач) надала згоду на продовження дії договору.

19.12.2016 року та 05.01.2016 року позивачем отримані листи від 16.12.2016 року № 01-25/953 та від 29.12.2016 року № 01-17/979 від третьої особи (балансоутримувача) про необхідність, в звязку з закінченням строку дії договору, повернути орендоване майно.

23.12.2016 року позивач отримав листа від відповідача № 11-09-04950 від 19.12.2016 року, в якому зазначено, що позивач повинен у триденний термін після закінчення договору повернути обєкт оренди балансоутримувачу для використання орендованих приміщень для державних потреб.

Як зазначає позивач, відповідно до статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 ОСОБА_4 України «Про оренду державного та комунального майна», після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Оскільки зазначеними вище нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, на тих самих умовах, що були передбачені договором, то, на думку позивача, для продовження дії договору не вимагається обовязкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Враховуючи вищезазначені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом про пролонгацію Договору.

Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини між сторонами щодо оренди нежитлового приміщення виникли з приводу продовження на новий термін договору оренди після закінчення його строку.

Оскільки орендоване по договору майно знаходиться у державній власності, то правовідносини регулюються ОСОБА_4 України «Про оренду державного та комунального майна» та договором, який укладений на підставі вищезазначеного закону та є обовязковим до виконання.

Відповідно до частини другої статті 17 ОСОБА_4 України «Про оренду державного та комунального майна», у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до пункту 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невідємною частиною договору, при наявності дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном.

Згідно статті 141 Господарського кодексу України, держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо обєктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Управління обєктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші субєкти.

Таким органом в даному випадку є Сумська обласна державна адміністрація.

23.11.2016 року відповідач звернувся до Сумської обласної державної адміністрації з листом № 02-09-04607.

Листом від 15.12.2016 року за № 01-21/8885 Сумська обласна адміністрація, як орган уповноважений управляти державним майном, повідомила, що не надає згоду на продовження договору.

Листом від 19.12.2016 року за № 11-09-04950 відповідач повідомив позивача про те, що договір не буде продовжено у звязку з ненаданням погодження органом управління та про необхідність повернення орендованого майна.

Посилання позивача, що ним було отримано погодження на продовження дії договору судом до уваги не приймаються, оскільки таке погодження було надано балансоутримувачем, а не органом, який уповноважений управляти майном.

Повідомлення про те, що договір не буде продовжено направлено позивачу в межах строку, який передбачений законодавством.

Отже, суд дійшов висновку, що орган, який законодавством наділений правом управляти державним майном, має самостійно, вільно і без втручань використовувати для власних потреб майно і вирішувати подальшу долю майна, щодо якого виник спір. Договір припинився, органом управління державним майном згоди на продовження Договору надано не було, а тому вимога позивача є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Не приймаються судом до уваги позиція позивача щодо відсутності письмового попередження орендаря власником майна за три місяці до спливу строку дії договору про намір використання приміщень у власних потребах.

Наявність чи відсутність повідомлення про наміри використовувати приміщення у власних потребах не спростовують факту закінчення строку дії договору з дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном, його продовжувати.

Вказані позивачем норми закону встановлюють можливість для добросовісного орендаря реалізувати переважне право на укладення договору оренди на новий строк перед іншими претендентами на оренду цього ж майна і за інших рівних з ними умов, а не автоматичного і беззаперечного продовження договору оренди, як вважає позивач. При цьому умови договору, укладеного між сторонами, мають перевагу перед нормами закону, оскільки, згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами, а за умовами пункту 10.4 договору, право користування державним нерухомим майном, яке просить визнати за собою позивач, може бути продовжено за умови оформлення (укладення) додаткового договору, який є невідємною частиною договору, при наявності дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном.

Оскільки у даному випадку відсутній дозвіл органу, уповноваженого управляти державним майном, на продовження договору та відсутній оформлений (укладений) додатковий договір щодо продовження договору, то позовні вимоги позивача про визнання за ним права користування державним нерухомим майном шляхом продовження (пролонгації) строку дії договору оренди державного майна № 1890 від 23 січня 2013 року за відсутності вищезгаданого дозволу та оформленого додаткового договору є безпідставним, необгрунтованим та неправомірним.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина перша статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду наперед встановленої сили.

З огляду на все вищевикладене, позовні вимоги позивача у даній справі задоволенню не підлягають у звязку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та неправомірністю.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у звязку з відмовою в задоволенні його позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82, 84-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 20.06.2017.

Суддя ОСОБА_5