ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 червня 2017 р. Справа № 918/309/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу

за позовом Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція"

до відповідача ОСОБА_1 міська рада Рівненської області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міське комунальне підприємство, Комунальне підприємство "Благоустрій" ОСОБА_2 міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3;

від відповідача: ОСОБА_4;

від третьої особи КП "Благоустрій": не з'явився;

від третьої особи:Кузнецовське комунальне підприємство: не з'явився.

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» (далі - Позивач або ВП «Рівненська АЕС») звернулось в господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 міської ради Рівненської області (далі Відповідач або ОСОБА_1 міська рада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міське комунальне підприємство (далі - ОСОБА_2 МКП), Комунальне підприємство «Благоустрій» ОСОБА_2 міської ради (далі - КП «Благоустрій») в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_2 міської ради Рівненської області від 06.03.2017 р. № 556 «Про передачу комунального майна».

Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що оскарженим рішенням ОСОБА_1 міська рада передала в оперативне управління КП «Благоустрій» комунальне майно, яке перебувало в господарському віданні Кузнецовського МКП і на момент його передачі знаходилось під арештом, накладеним відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Рівненській області в рамках зведеного виконавчого провадження про стягнення з Кузнецовського МКП боргу на користь ВП «Рівненська АЕС», чим порушила права Позивача, оскільки ВП «Рівненська АЕС» втратив право на те, аби звернути стягнення на таке майно у випадку відсутності у боржника коштів у обсязі, достатньому для покриття наявної у нього заборгованості.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав повністю. Просив позов задоволити.

23 травня 2017 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив, в якому проти позову заперечив, просив в позові ВП «Рівненська АЕС» до ОСОБА_1 міської ради про визнання незаконним та скасування рішення відмовити повністю посилаючись при цьому на те, що оскільки у Кузнецовського міського комунального підприємства відсутнє належним чином оформлене право власності на майно, наведене у оскаржуваному рішенні від 06.03.2017 року № 556 "Про передачу комунального майна" та у додатку 2 до нього, а ОСОБА_2 міська рада приймаючи спірне рішення не порушила права та охоронювані законом інтереси Позивача як стягувача у виконавчому провадженні. ОСОБА_2 міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення не допустила порушення права власності та права розпорядження комунальним майном.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа - КП «Благоустрій» також надала суду відзив, в якому заперечила проти позову та просить в його задоволенні відмовити повністю.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення ухвали суду про відкладення розгляду справи.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

06 березня 2017 року ОСОБА_2 міська рада Рівненської області прийняла рішення № 556 «Про передачу комунального майна», яким передала в оперативне управління КП «Благоустрій» комунальне майно, а саме: основні засоби та товарно-матеріальні цінності, що вказані у додатках 1 та 2 до цього рішення. Цим же рішенням Відповідач зобовязав ОСОБА_2 МКП забезпечити передачу на баланс КП «Благоустрій» даного майна.

Рішенням Відповідача від 06 квітня 2017 року № 611 ОСОБА_2 міська рада була перейменована у ОСОБА_1 міську раду.

Рішенням ОСОБА_2 міської ради від 21 грудня 1999 року № 81 було створено ОСОБА_2 МКП, з чого слідує, що Відповідач є засновником даного комунального підприємства.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 78 Господарського кодексу України (далі - ГК України) комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Судом встановлено та учасниками судового процесу не оспорюється та обставина, що майно, вказане у додатках 1 та 2 до оскаржуваного рішення Відповідача, було закріплене за ОСОБА_2 МКП на праві господарського відання.

Згідно із ч. 10 ст. 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГК України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

З наведеного слідує, що ОСОБА_2 МКП, як комунальне унітарне підприємство, несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому майном, в тому числі і тим, яке належить даному підприємству на праві господарського відання.

Згідно із ч. 1 ст. 144 ГК України майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання можуть виникати, в тому числі, й з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у попередній редакції даного Закону) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у попередній редакції даного Закону) передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» (у попередній редакції даного Закону) передбачено, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.03.2016 р., винесеної в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції ОСОБА_5 в рамках виконавчого провадження було накладено арешт на майно Кузнецовського МКП, згідно вказаному у постанові переліку, та заборонено здійснювати відчуження, передачу, пошкодження будь-якого майна, яке належить даному підприємству (далі постанова про арешт майна боржника). Як вбачається із даної постанови стягувачем у виконавчому провадженні є ВП «Рівненська АЕС», а до складу арештованого майна входить і те майно, що вказане у додатках 1 та 2 до оскаржуваного рішення Відповідача.

З наведеного слідує, що Позивач має право на те, аби в ході виконавчого провадження, в разі відсутності у Кузнецовського МКП коштів у обсязі, достатньому для покриття існуючої заборгованості, звернути стягнення на майно, вказане у постанові про арешт майна боржника, а отже і на майно, зазначене у додатках 1 та 2 до оскаржуваного рішення Відповідача.

При цьому суд констатує, що вказані у постанові про арешт майна боржника приписи, зокрема щодо заборони передачі арештованого майна, є обовязковими для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України, в тому числі й для Відповідача.

Таким чином, ОСОБА_1 міська рада, прийнявши оскаржене рішення, вчинила фактичні дії спрямовані на передачу в оперативне управління КП «Благоустрій» комунального майна, яке на момент прийняття такого рішення знаходилось під арештом, накладеним відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Рівненській області, чим порушила норми законодавства про виконавче провадження та права Позивача, як стягувача у виконавчому провадженні.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, в тому числі й шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що прийняте Відповідачем рішення від 06.03.2017 р. № 556 «Про передачу комунального майна» суперечить законодавству, а тому є підстави для визнання такого рішення незаконним та його скасування.

Відтак, враховуючи все вищенаведене, позов слід задоволити.

На підставі ст. 49 ГПК України на Відповідача покладаються судові витрати.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_2 міської ради Рівненської області від 06.03.2017 р. № 556 «Про передачу комунального майна».

3. Стягнути з ОСОБА_1 міської ради Рівненської області (34400, Рівненська обл., м. Вараш, майдан Незалежності, 1, ) на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» (34400, Рівненська обл., м. Вараш, ) судовий збір в сумі 1600,00 грн.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 14.06.2017 року.

Суддя Марач В.В.