ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 926/2737/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В. А.
суддівШвеця В. О., Данилової М. В.
розглянувши касаційну скаргуВижницької міської ради
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017
у справі № 926/2737/16 Господарського суду Чернівецької області
за позовомВижницької міської ради
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
проспонукання укласти договір оренди землі та стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою

в судовому засіданні взяли участь представники :

- - позивачаКлим Н.І.
- - відповідачане з'явився

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Вижницька міська рада звернулася з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якій просила суд:

1) визнати укладеним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0634 га, кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування закладів торгівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у запропонованій позивачем редакції;

2) стягнути з відповідача на свою користь 21 268, 48 грн. плати за фактичне використання земельної ділянки (з урахуванням заяв про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог, які прийняті та розглянуті судом).

Позов обґрунтовано тим, що відповідач ухиляється від укладення договору оренди та без достатніх правових підстав користується земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 29.11.2016 (суддя Ніколаєв М.І.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 (головуючий Марко Р.І., судді: Желік М.Б., Костів Т.С.) у даній справі в частині стягнення плати за фактичне використання земельної ділянки відмовлено, в частині визнання договору укладеним провадження у справі припинено. Повернуто позивачу сплачений судовий збір.

Не погоджуючись частково із судовими рішеннями, Вижницька міська рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить їх скасувати в частині відмови у позові про стягнення плати за фактичне користування земельною ділянкою.

ОСОБА_4 не скористалась правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України), не надіслала відзив на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується та не реалізувала процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення була повідомлена належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 17.11.2004 відповідач у справі - ОСОБА_4 придбала будівлю адміністративного корпусу загальною площею 135,20 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 6399.

Зазначене приміщення використовується відповідачем для комерційної діяльності і розташоване на відведеній до нього земельній ділянці міської ради, загальною площею 0,0634 кв. м (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення 03.07 - для будівництва та обслуговування закладів торгівлі).

25.01.2012 між Вижницькою міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (землекористувачем) укладено договір № 16, за умовами якого, землекористувач взяв на себе зобов'язання справляти плату за фактичне землекористування земельною ділянкою площею 0,0600 га за вказаною адресою за період з 01.01.2012 до 01.01.2013, з розрахунку річної орендної плати 3 950 грн. 28 коп., що становить 3 відсотки нормативно-грошової оцінки земельної ділянки згідно довідки виданої Вижницьким районним відділом земельних ресурсів Держкомзему. Даний договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до моменту укладення договору оренди землі.

23.05.2012 відповідач звернувся до позивача із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,06 га - для комерційного використання, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом передачі в довгострокову оренду терміном на 49 років.

Рішенням 25 сесії VI-го скликання Вижницької міської ради № 178/6-25/12 від 10.12.2012 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0634 га для обслуговування існуючого магазину по АДРЕСА_1, за рахунок забудованих земель міста та зобов'язано гр. ОСОБА_4 укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки для обслуговування існуючого магазину по АДРЕСА_1, встановивши орендну плату в розмірі 5 відсотків від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

З Витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.10.2016 за № 22310139 вбачається, що відповідач 17.10.2016 припинив свою підприємницьку діяльність.

Припиняючи провадження у справі в частині визнання укладеним договору оренди земельної ділянки на підставі п.п. 1,6 ст. 80 ГПК України суди попередніх інстанцій виходили з наявних у матеріалах справи відомостей про припинення діяльності відповідача, як суб'єкта підприємницької діяльності, який є стороною у справі. Судові рішення в цій частині не оскаржуються.

Відмовляючи у стягненні коштів за фактичне користування земельною ділянкою місцевий суд виходив з безпідставності цієї вимоги, оскільки з укладеного між сторонами договору № 16 від 25.01.2012 вбачається, що відповідач зобов'язався сплатити за фактичне користування земельною ділянкою виключно за період з 01.01.2012 по 01.01.2013.

Однак, з таким висновком суд апеляційної інстанції не погодився, пославшись на те, що позивач не дотримався Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993. Оскільки неврахування місцевим судом вказаної обставини не призвело до прийняття неправильного рішення по суті рішення місцевого суду про відмову у позові в цій частині залишено судом апеляційної інстанції без змін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справі про стягнення несплаченої орендної плати за використання земельної ділянки без укладення договору оренди дійшов висновку про те, що відповідно до положень статей 2, 43, 54 ГПК господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову. При цьому господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. постанову Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 922/51/15).

Статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Предметом спору у справі, що розглядається, є вимога Вижницької міської ради про вимога про стягнення 21 268, 48 грн., яку позивач обґрунтовує як несплачену відповідачем орендну плату за використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач не отримав дохід від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитків у виді неодержаної орендної плати за землю, які за визначенням статті 22 ЦК та статті 225 Господарського кодексу України є збитками у виді упущеної вигоди.

Упущеною вигодою за змістом статті 22 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 224, статті 225 Господарського кодексу України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України.

За змістом статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі і землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіянні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з частини 1, 2 ст. 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють у тому числі юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993, власникам та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіянні неодержанням доходів, у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відшкодуванню, згідно з п. 3 цього ж Порядку, підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку розміри збитків, у тому числі неодержані доходи землекористувачів, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Відповідно до п. 5 Порядку збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій.

Таким чином, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Позивачем не надано доказів, що при виявлені правопорушення складався акт, затверджувався склад комісії міської ради та затверджувався розмір збитків на засіданні комісії.

Отже, викладені у позовній заяві обставини не були доведені позивачем у встановленому законом порядку належними і допустимими засобами доказування, що стало підставою для відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 21 268, 48 грн. збитків у вигляді несплаченої орендної плати, які заподіяні внаслідок використання земельної ділянки без укладення договору оренди землі.

Таким чином, передбачена Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 процедура позивачем при здійсненні розрахунку не була дотримана.

Викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та пов'язані з вирішенням питання про достовірність поданих ним доказів, які на думку скаржника, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судом апеляційної інстанції, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 у справі № 926/2737/16 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і В. О. Швець

М. В. Данилова