РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2017Справа №910/6005/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доУправління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації
простягнення 8004 грн. 16 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю б/н від 15.09.2015;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.04.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 8004 грн. 16 коп., з яких 6727 грн. 50 коп. основного боргу, 253 грн. 78 коп. 3% річних та 1022 грн. 88 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015, не у повному обсязі здійснив оплату поставленого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 6727 грн. 50 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 253 грн. 78 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1022 грн. 88 коп., нараховані за період з 01.01.2016 по 28.03.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6005/17, розгляд справи призначено на 19.05.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 02.06.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 02.06.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 02.06.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 998.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 02.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2015 між Управлінням освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) укладено Договір поставки № Тур-63б, предметом якого є своєчасне постачання постачальником якісних продуктів харчування для дошкільних навчальних закладів (ДНЗ) замовнику на основі його заявок, поданих до постачальника за цінами, що діють на момент подачі заявок.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 найменування (номенклатура, асортимент) товару - борошно (код 10.61.2); (ДК 016-2010), кількість товару - 3500 кг.

Згідно з п. 3.1 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 ціна договору становить 31395 грн. 00 коп., з ПДВ.

Відповідно до п. 5.1 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 строк (термін) поставки (передачі) товарів - протягом 2015 року.

Згідно з п. 5.2 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 місце поставки товару - заклади освіти Печерського району міста Києва (дошкільні), відповідно до Дислокації (Додаток № 1).

Згідно з п. 5.5 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 датою поставки товару є дата, коли товар був переданий у власність замовника у місці поставки (призначення), що підтверджується відповідними документами (товарно-транспортними накладними, видатковими накладними).

Відповідно до п. 5.7 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 зобов'язання постачальника щодо поставки товару вважаються виконаними у повному обсязі з моменту передачі товару у власність замовника у місці поставки та підписання відповідних документів.

Відповідно до п. 10.1 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2015.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що за період з 18.08.2015 по 01.12.2015 позивачем було поставлено відповідачу (на адреси дошкільних навчальних закладів, наведених у Дислокації до договору) товар (борошно) на загальну суму 30946 грн. 50 коп., що підтверджується видатковими накладними, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печаткою позивача та штампом відповідача (копії долучено позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 02.06.2017).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 розрахунки проводяться у наступному порядку - оплата замовником здійснюється на підставі п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України та ст. 49 Бюджетного кодексу України на умовах відстрочки платежу до 30 календарних днів. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані товари здійснюються протягом трьох банківських днів з дати отримання бюджетного призначення на фінансування товарів.

Суд зазначає, що умова Договору, викладена у п. 4.1, відповідно до якої оплата замовником здійснюється на підставі ст. 49 Бюджетного кодексу України, а у разі затримки бюджетного фінансування - протягом трьох банківських днів з дати отримання бюджетного призначення на фінансування товарів, по суті не містить конкретно визначеного строку здійснення оплати.

Відповідно до ст. 49 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу. Казначейство України здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі: 1) наявності відповідного бюджетного зобов'язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету; 2) наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); 3) наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова про здійснення відповідачем оплати на підставі ст. 49 Бюджетного кодексу України, а у разі затримки бюджетного фінансування - протягом трьох банківських днів з дати отримання бюджетного призначення на фінансування товарів не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Крім того, умова п. 4.1 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015, що оплата замовником здійснюється на підставі п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України також не містить строку здійснення відповідачем оплати за товар.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Таким чином, положення ч. 3 ст. 634 Цивільного кодексу України не встановлюють строку оплати покупцем товару, а передбачають можливість сторін договору застосувати його умови до відносин між ними, які виникли до укладення договору.

Водночас, зважаючи на те, що у п. 4.1 Договору поставки №Тур-63б від 30.09.2015 сторонами зазначено, що оплата замовником здійснюється на умовах відстрочки платежу до 30 календарних днів, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити позивачу товар у строк до 30 календарних днів від дати поставки товару (дати складення кожної видаткової накладної про поставку товару).

Судом встановлено, що відповідач не у повному обсязі здійснив оплату товару, поставленого позивачем за період з 18.08.2015 по 01.12.2015 за Договором поставки №Тур-63б від 30.09.2015, сплативши грошові кошти у загальному розмірі 24219 грн. 00 коп., що підтверджується банківської випискою з рахунку позивача, долученою позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 02.06.2017.

За таких обставин, враховуючи загальну вартість поставленого позивачем товару, що становить 30946 грн. 50 коп., та загальний розмір сплачених відповідачем грошових коштів у сумі 24219 грн. 00 коп., суд дійшов висновку, що у відповідача виникла заборгованість у розмірі 6727 грн. 50 коп., що також підтверджується актами звірки взаєморозрахунків, складеними станом на 01.10.2016 та станом на 28.11.2016, які підписано уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками позивача і відповідача (копії долучено позивачем до позовної заяви).

Доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 6727 грн. 50 коп. станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у розмірі 6727 грн. 50 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації суми основного боргу у розмірі 6727 грн. 50 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 253 грн. 78 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1022 грн. 88 коп., нараховані за період з 01.01.2016 по 28.03.2017.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації 3% річних у розмірі 253 грн. 78 коп. та інфляційних втрат розмірі 1022 грн. 88 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача з огляду на задоволення позову у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01021, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 24/7; ідентифікаційний код: 39833860) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: НОМЕР_1) суму основного боргу у розмірі 6727 (шість тисяч сімсот двадцять сім) грн. 50 коп., 3% річних у розмірі 253 (двісті п'ятдесят три) грн. 78 коп., інфляційні втрати у розмірі 1022 (одна тисяча двадцять дві) грн. 88 коп. та судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 13.06.2017

Суддя І.М. Отрош