ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Справа № 910/23066/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Малетича М.М.,

суддів: Плюшка І.А.,

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 року у справі № 910/23066/15 господарського суду міста Києва за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ранфорт Лтд", треті особи: Публічне акціонерне товариство "Кредитпромбанк", Національний банк України, про стягнення 544708750,44 грн.,

за участю представників:

Позивача: Ханович К.В., дов. б/н від 10.05.2017 року,

Відповідача: Бондар О.О., дов. б/н від 12.01.2016 року,

Третіх осіб: не з'явився.

В с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк", Позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ранфорт Лтд" (далі - ТОВ "Ранфорт Лтд", Відповідач) про стягнення 544708750,44 грн., з яких: 281520886,41 грн. заборгованості за кредитом, 37253311,81 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 193224675,60 грн. заборгованості за відсотками, 25569183,10 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків, 4234382,65 грн. 3 % річних від суми простроченого кредиту і 2906310,87 грн. 3% річних від суми прострочених відсотків.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року та від 27.10.2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача, було залучено, відповідно, Публічне акціонерне товариство "Кредитпромбанк" (далі - ПАТ "Кредитпромбанк", Третя особа 1) та Національний банк України (далі - НБУ, Третя особа 2).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Після скасування прийнятих у справі судових рішень постановою Вищого господарського суду від 27.04.2016 року справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового судового розгляду, рішенням господарського суду міста Києва від 10.10.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ "Дельта Банк" відмовлено.

У поданій касаційній скарзі, ПАТ "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк", посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 11, 203, 215, 241, 626, 627, 628, 631, 640, 641, 642 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст.ст. 42, 33 - 34, 43 Господарського процесуального кодексу України, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ТОВ "Ранфорт Лтд", у своєму письмовому відзиві, посилаючись на безпідставність доводів та вимог ПАТ "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк", викладених у касаційній скарзі, просить відхилити таку скаргу, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.06.2017 року, у зв'язку з відпусткою судді Картере В.І., здійснено зміну складу колегії суддів для розгляду вказаної касаційної скарги у складі: Малетича М.М. - головуючий (доповідач), Самусенко С.С. та Плюшко І.А.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частин 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Крім того, статтею 174 Господарського кодексу України також передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, є господарський договір.

При цьому, відповідно до приписів ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 цього ж Кодексу встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст.ст. 188, 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Водночас, статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено підстави для припинення зобов'язання, а саме: зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Так, зокрема, статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.ст. 512, 513 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 22.10.2009 року між ПАТ "Кредитпромбанк" (Банк) і ТОВ "Ранфорт Лтд" (Клієнт) було укладено Договір РЕПО № РО 01.007/09 (далі - Договір № РО 01.007/09) умовами якого (п. 1.1.) передбачалось, в редакції Додаткового договору № 30 від 27.06.2014 року, що Клієнт передає Банку на строк з 22.10.2009 року по 06.08.2014 року включно майнові права на цінні папери, зазначені в п. 1.6. цього договору, а Банк надає та Клієнт приймає на умовах, передбачених цим договором, грошові кошти в сумі 281520886,41 грн. на строк до 06.08.2014 року включно.

Згідно п.п. 1.3., 1.5. Договору № РО 01.007/09, в редакції Додаткового договору № 30 від 27.06.2014 року, Клієнт зобов'язується повернути Банку грошові кошти в сумі 474745562,01 грн., а Банк зобов'язується повернути Клієнту майнові права на цінні папери, зазначені в п. 1.6. цього договору на дату повернення Клієнтом грошових коштів, зазначену в п. 1.4. цього договору. Різниця між сумою грошових коштів, що надаються Банком Клієнту згідно п. 1.1. цього договору, та грошовими коштами, що повертаються Клієнту Банку згідно з п. 1.3. цього договору, є процентним доходом Банку (процентними витратами Клієнта) за користування Клієнтом наданими грошовими коштами та становить 193224675,60 грн.

При чому, пунктом 1.7. Договору № РО 01.007/09 передбачалось, що право власності на цінні папери, зазначені в п. 1.6. цього договору, не переходить від Клієнта до Банку протягом всього строку дії цього Договору, за винятком підстав, передбачених п. 2.5. цього Договору.

Згідно п.п. 2.3., 3.3. Договору № РО 01.007/09, Клієнт зобов'язується не пізніше 15 години на дату повернення Банку грошових коштів, зазначену в п. 1.4. цього договору, перерахувати грошові кошти в сумі, що вказана в п. 1.3. цього договору, на рахунок Банку, вказаний в п. 6.1.4. цього договору. Сторони погодили, що у разі невиконання Клієнтом в строк зобов'язання, вказаного в п. 2.3. цього договору, Клієнт зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми, що вказана в п. 1.3. цього договору за кожний день прострочення перерахування грошових коштів банку.

Відповідно до п. 5.1. Договору № РО 01.007/09, в редакції Додаткового договору № 30 від 27.06.2014 року, договір набирає чинності з моменту його підписання Банком і Клієнтом та проставляння їхніх печаток, тобто з дати, зазначеної першою зверху на першій сторінці цього договору, і діє до 06.08.2014р. включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором або до його розірвання.

При чому, пунктом 5.4. Договору № РО 01.007/09 встановлювалось, що будь-які права і обов'язки за даним договором можуть бути передані третім особам тільки за згодою сторін.

На виконання умов Договору № РО 01.007/09 ПАТ "Кредитпромбанк" надало ТОВ "Ранфорт Лтд" грошові кошти у розмірі 281520886,41 грн.

В наступному, 27.09.2013 року між ПАТ "Кредитпромбанк" (Продавець) і ПАТ "Дельта Банк" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ "Дельта Банк" набув право вимоги до ТОВ "Ранфорт Лтд" за Договором № РО 01.007/09.

При цьому, судами також встановлено, що листами, вих. № 17 від 22.12.2010 року та вих. № 18 від 27.12.2010 року, ТОВ "Ранфорт Лтд" направив розпорядження на розблокування та розпорядження на переказ цінних паперів, зазначених в п. 1.6 Договору № РО 01.007/09, зі свого рахунку в цінних паперах на рахунок в цінних паперах Банку, які було отримано ПАТ "Дельта Банк" 27.12.2010 року, про що свідчить відповідна відмітка із підписом уповноваженої особи банку.

Проте, зазначені розпорядження Клієнта Банком виконані не були.

Вимогами ПАТ "Дельта Банк" у даній справі, з посиланням на ст.ст. 6, 11, 509, 525, 526, 530 610, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 229, 231 Господарського кодексу України, умови Договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 року, укладеного між ПАТ "Кредитпромбанк" і ПАТ "Дельта Банк", за яким останній набув право вимоги до ТОВ "Ранфорт Лтд" за Договором № РО 01.007/09, є стягнення з ТОВ "Ранфорт Лтд" 544708750,44 грн., з яких: 281520886,41 грн. заборгованості за кредитом, 37253311,81 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 193224675,60 грн. заборгованості за відсотками, 25569183,10 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків, 4234382,65 грн. 3% річних від суми простроченого кредиту і 2906310,87 грн. 3% річних від суми прострочених відсотків, у зв'язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов'язань за Договором № РО 01.007/09 про повернення коштів (кредиту) та процентів.

Як зазначалось вище, справа розглядалась судами неодноразово. Після скасування прийнятих у справі судових рішень постановою Вищого господарського суду від 27.04.2016 року справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції вказував, зокрема, на те, що судами попередніх інстанцій не було надано належної правової оцінки укладеному між ПАТ "Кредитпромбанк" і ПАТ "Дельта Банк" договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 року, за яким останній набув право вимоги до ТОВ "Ранфорт Лтд" за Договором № РО 01.007/09 про стягнення коштів (кредиту) та процентів з ТОВ "Ранфорт Лтд".

Разом з цим, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з посиланням на положення ст.ст. 6, 11, 599, 611, 612, 613, 627 Цивільного кодексу України, ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, вказував на те, що дослідження обставин щодо виконання сторонами зобов'язань за Договором № РО 01.007/09 внаслідок надання розпоряджень про розблокування та переказ облігацій було предметом розгляду у іншій справі - № 910/31390/15 за позовом ТОВ "Ранфорт Лтд" до ВАТ "Кредитпромбанк", третя особа: ПАТ "Дельта Банк", про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 10.01.2011 року.

При цьому, судом першої інстанції зазначив, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 року у згаданій справі № 910/31390/15 було встановлено, що виконання Банком своїх зобов'язань відбулося в межах строку дії Договору № РО 01.007/09, тоді як зобов'язання Клієнта за умовами цього договору мали альтернативний характер (повернення 337169 004,33 грн. або набуття Банком у власність цінних паперів на цю ж суму) i були виконаними, у зв'язку з чим, дійшов висновку про те, що обставини виконання ТОВ "Ранфорт Лтд" умов Договору № РО 01.007/09 є доведеними та не потребують доказування, а тому, відсутні підстави для задоволення позову у даній справі.

Разом з цим, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, не приділив в повній мірі уваги правовідносинам, що склалися між сторонами та при новому розгляді справи фактично припустився тих же порушень, про які вже вказувалось у постанові суду касаційної інстанції від 27.04.2016 року.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ "Дельта Банк", суд першої інстанції не врахував те, що принцип повноти оцінки доказів, передбачений ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу Кодексу, означає, що суд зобов'язаний дослідити і оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими. Водночас, суд не позбавлений права запропонувати сторонам подати додаткові докази, а в разі виникнення в цих осіб труднощів, за їх клопотанням - сприяє у витребуванні таких доказів.

Тому, дійшовши фактично формального висновку про те, що обставини щодо виконання Відповідачем зобов'язання щодо сплати грошових коштів виконані і є доведеними у іншій справі, місцевий господарський суд не врахував те, що положення ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати у взаємозв'язку з ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу та фактично ухилилися від дослідження обставин, на які Позивач посилався у позовній заяві і які, на його думку, є підставами для визнання недійсними вказаних договорів.

Зокрема, відмовляючи у ПАТ "Дельта Банк" у даному позові, суд першої інстанції, незважаючи на вказівки суду касаційної інстанції, які містились в постанові від 27.04.2016 року, фактично так і не проаналізував належним чином умов договору купівлі-продажу права вимоги від 27.09.2013 року, укладеного між ПАТ "Кредитпромбанк" і ПАТ "Дельта Банк" за яким останній набув право вимоги до ТОВ "Ранфорт Лтд" за Договором № РО 01.007/09, не встановивши також і обставин щодо виконання вказаної угоди сторонами після її укладення до моменту розгляду даної справи в суді, з урахуванням предмету та підстав пред'явленого позову.

При цьому, посилаючись на судове рішення у справі № 910/31390/15, місцевий господарський суд не врахував те, що предметом спору у цій справі було саме визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 10.01.2011 року, у якій суди, з урахуванням поданих доказів та встановлених обставин цієї справи, оцінювали наявність чи відсутність підстав недійсності оспорюваного правочину, а не обставини щодо виконання чи не виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 року.

Також, у постанові суду касаційної інстанції у вказаній справі №910/31390/15 вказувалось про те, що судом апеляційної інстанції під час її розгляду було встановлено те, що між ПАТ "Дельта Банк" і ТОВ "Ранфорт Лтд" укладались додаткові угоди №№ 23 - 30, якими сторони змінювали грошові суми, що підлягають поверненню Клієнтом Банку та строки такого повернення, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про те, що вищезазначені дії ТОВ "Ранфорт Лтд" свідчать про визнання ним та надання згоди на укладення оспорюваного правочину, а підписані додаткові угоди №№ 23-30 були спрямовані на реальне настання наслідків, що ними обумовлені.

При цьому, статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати необхідні для цього докази, при цьому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Водночас, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, який, відповідно до положень ст.ст. 99 та 101, 11112 Господарського процесуального кодексу України, під час перегляду судових рішень в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції та здійснює за наявними у справі і додатково поданими доказами повторний розгляд справи, в порушення вимог ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу, стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, також не приділив у повній мірі уваги вимогам вищезазначених норм матеріального права та обставинам справи, про які вказувалось вище, та які мають значення для правильного вирішення спору, також не проаналізував належним чином договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 року, правовідносинам, що склалися між сторонами та при новому розгляді справи припустився тих же порушень, що і при першому розгляді спору, про які вказувалось судом касаційної інстанції, чим також, припустився порушень вимог ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України, згідної якої, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи .

Між тим, згідно ч. 1 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування чи зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При цьому, відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на зазначене таке, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові у даній справі та постанова апеляційного господарського суду про залишення такого рішення без змін, в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, було прийнято без всебічного, повного і об'єктивного розгляду усіх обставин справи в їх сукупності, що є підставою для скасування прийнятих судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід врахувати наведене, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних у ній доказів, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін, а також правовідносини, що виникли між сторонами та, в залежності від встановленого і вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 1119, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2016 року у справі № 910/23066/15 скасувати повністю, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий - суддя Малетич М.М.

Судді Плюшко І.А.

Самусенко С.С.