РІШЕННЯ

19 червня 2017 року Справа № 913/374/17

Провадження №913/374/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортекс», м. Черкаси

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Українська інноваційна компанія, м. Сєверодонецьк Луганської області,

про стягнення 116 095 грн. 28 коп.

Суддя Василенко Т.А.

Секретар судового засідання Захарова Е.А.

У засіданні брали участь:

від позивача представник не прибув;

від відповідача представник не прибув.

ВСТАНОВИВ:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача боргу в сумі 116 095 грн. 28 коп. за договором № 0468 від 29.04.2014, в тому числі: інфляційні нарахування в сумі 33 218 грн. 82 коп., 3% річних в сумі 7 748 грн. 25 коп., пеня в сумі 75 128 грн. 21 коп.

Сторони не скористалися правом на участь в судовому засіданні та не забезпечили явку повноважних представників але про дату та час слуханні справи були повідомлені належним чином. При цьому, суд не визнавав явку сторін в судове засідання обовязковою.

В даному випадку, відсутність представників сторін не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Позивачем, на виконання вимог суду, надані пояснення та відповідні докази, які судом оглянуті, прийняті до відома та долучені до матеріалів справи.

Відповідач надав до суду заперечення на позовну заяву від 26.05.2017 за яким погодився з позовними вимогами щодо стягнення інфляційних та 3% річних, а щодо вимог про стягнення пені вказав на наступне.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як встановлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов 'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочу платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Встановлене статтею 3 названого Закону обмеження розміру пені не стосується неустойки, встановленої іншими законодавчими актами. Також, позивачем неправомірно нарахована пеня за 1 рік, в той час як законодавством передбачена можливість нарахування пені за 6 місяців. Крім цього, відповідач вказує, що до позовної заяви не надано доказів повноважень директора ТОВ «Фортекс» на підписання позовної заяви, у звязку з чим позов слід залишити без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву від ТОВ «Фортекс» підписано директором ОСОБА_2

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

В той же час, згідно відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 є засновником та директором ТОВ «Фортекс» і має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності та будь-яких інших обмежень. За таких обставин, позовну заяву підписано повноважною особою, у звязку з чим доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими та судом відхиляються.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 22.01.2016 за рішенням господарського суду Черкаської області у справі № 925/1896/15 було стягнуто з ПАТ «Український інноваційний банк», правонаступником якого є відповідач у справі, борг в сумі 205 830,72 грн., пеню в сумі 4 737,54 грн. та судові витрати. Вказане рішення набрало законної сили, але відповідачем не виконано.

У звязку із невиконанням рішення суду та несплатою відповідачем боргу в сумі 205 830,72 грн., позивач відповідно до ст. 625 ЦК України нарахував та просить стягнути інфляційні в сумі 33 218,82 грн. та 3% річних в сумі 7 748,25 грн.

Також, позивачем зазначено, що оскільки договором укладеним між сторонами №0468 від 29.04.2014 не була передбачена відповідальність за порушення строків виконання доручення та перерахування коштів, позивач відповідно до п. 32.2 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» нарахував пеню в сумі 75 128,21 грн.

Виходячи з наведеного позивач звернувся до суду із даним позовом, яки обґрунтовує також посиланням на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 625 ЦК України.

Відповідач позовні вимоги визнав частково в сумі інфляційних та 3% річних.

Оцінивши матеріали справи суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

29.04.2014 між ПАТ «Український інноваційний банк» в особі директора Черкаського ЦВ ПАТ «Укрінбанк» ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності № 251 від 08.07.2013, правонаступником прав і обовязків якого є відповідач у справі, і ТОВ «Фортекс» в особі директора ОСОБА_2 був укладений договір банківського рахунку № 0468.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 3 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобовязується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Згідно п.1.1 вказаного вище договору, банк відкриває клієнту рахунок та зобовязується приймати і зараховувати на рахунок № 0468 грошові кошти та перераховувати і видавати з рахунку відповідні кошти за розпорядженням клієнта.

Згідно п. 2.2.1 клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своїх рахунках, а відповідно до п. 2.3 договору банк зобовязаний своєчасно виконувати розпорядження клієнта.

Згідно п. 4.1 договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства.

Згідно п. 6.1 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом необмеженого строку. Дія цього договору може бути припинена за згодою сторін у разі подання клієнтом заяви про закриття рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фортекс» заявлявся позов до ПАТ «Український інноваційний банк».

Так, рішенням господарського суду Черкаської області від 22.01.2016 у справі №925/1896/15 було встановлено, що 29.04.2014 року між ТОВ «Фортекс» та ПАТ «Український інноваційний банк» укладено договір банківського рахунку №0468, за яким відповідач зобов'язався приймати і зараховувати на даний рахунок грошові кошти в національній валюті, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до п. 2.3.1, п. 2.3.2 договору банк зобов'язався належним чином зберігати грошові кошти позивача та своєчасно виконувати розрахунково-касові операції згідно з вимогами чинного законодавства.

6 листопада 2015 року ТОВ «Фортекс» подало відповідачу платіжні доручення №№ 569, 570, 571, 573 на перерахування грошових коштів, на загальну суму 209 897, 62 грн. з рахунку позивача № 0468 на відповідні рахунки державного казначейства. Дані доручення були пред'явлені в межах залишку балансу на вказаному рахунку на час пред'явлення та були прийняті банком до виконання.

Банк виконання доручень не здійснив та кошти, в сумі 209 897, 62 грн. на зазначені позивачем рахунки не перерахував.

Згідно виписки з рахунку станом на 16.11.2015 року залишок коштів клієнта на рахунку № 0468 складав 205 980,72 грн.

На час звернення ПП «Фортекс» до суду залишок коштів на відповідному рахунку складав 205 830 грн. 72 коп.

За результатами розгляду справи № 925/1896/15 суд позовні вимоги ТОВ «Фортекс» задовольнив та стягнув з ПАТ «Український інноваційний банк» борг в сумі 205 830 грн. 72 коп. , пеню за період з 17.11.15 по 30.11.15 в сумі 4 737 грн. 54 коп. та судові витрати в сумі 3 158 грн. 52 коп.

Відповідно до постанови старшого виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2017 було відкрите виконавче провадження № 53464724 з виконання наказу господарського суду Черкаської області № 925/1896/15 від 23.02.2016 про стягнення з ПАТ «Український інноваційний банк» 213726,78 грн.

Оскільки зазначене рішення суду відповідачем виконано не було, ТОВ «Фортекс» звернулося із даним позовом який обґрунтовує посиланням на невиконання відповідачем умов відповідного договору та невиконання розпорядження клієнта і рішення суду.

Відповідачем доказів сплати боргу в сумі 205 830,72 грн. та виконання рішення суду у справі № 925/1896/15 не надано.

Згідно п.2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Факт невиконання зобовязань за договором № 468 від 29.04.2014 встановлено судом при розгляді справи № 925/1896/15.

Відповідно до ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідачем не надано суду доказів виконання відповідного рішення суду та сплати заборгованості.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 20.12.2010 № №3-57гс10, від 20.01.2011 № 10/25 та від 16.05.2011.№32/242-32/243-32/244-32/245, від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Відповідно до вимог абз.3 п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р., розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних та 3% річних є обґрунтованими, але перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» судом встановлено, що інфляційні слід рахувати за повні місяці в період - лютий 2016 березень 2017 року, у звязку з чим сума інфляційних становить 32 432 грн. 31 коп.

В той же час, суд погоджується із розрахунком 3% річних здійсненого позивачем.

Виходячи з наведеного позовні вимоги в частині стягнення інфляційних слід задовольнити частково в сумі 32 432,31 грн., а в частині стягнення 3% річних в сумі 7 748,89 грн.

Щодо вимог про стягнення пені за період з 26.04.2016 по 26.04.2017 в сумі 75 128,21 грн. слід зазначити наступне.

В обґрунтування вимог про стягнення пені позивач посилається на п. 32.2 ст. 30 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та вказує, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Закон строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0.1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Тобто, пеня, за доводами позивача, рахується на суму коштів, переказ яких банк не здійснив своєчасно відповідно до договору № 0468 від 29.04.2014.

Так, позивачем до суду надані платіжні доручення №№ 569, 570, 571, 573 від 06.11.2015 переказ грошей за якими банк не здійснив, що було встановлено в рішенні суду у справі № 925/1896/15 та відповідні кошти стягнуті на користь ТОВ «Фортекс».

Відповідно до п. 8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження, а у разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Як було наведено вище кошти, що залишились на рахунку позивача у звязку із невиконанням банком розпорядження клієнта щодо перерахування грошей за відповідними платіжними дорученнями були стягнуті судом за рішенням у справі № 925/1896/15 від 22.01.2016, а саме в сумі 205 830,72 грн., у звязку з чим, зазначені вимоги стали грошовими і тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень п. 32.2 ст. 30 «Закону України про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

За таких обставин, позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування в сумі 32 432 грн. 31 коп. та 3% річних в сумі 7 748 грн. 25 коп. (всього 40 180,56 грн.), в задоволенні решти вимог відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача пропорційно обґрунтовано заявлених та задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія», м. Сєверодонецьк Луганської області, вул. Сметаніна, 3 "А", код ЄДР 05839888, інфляційні нарахування в сумі 32 432 грн. 31 коп., 3% річних в сумі 7 748 грн. 25 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 602 грн. 70 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 93 Господарського процесуального кодексу України рішення може бути оскаржено до апеляційної інстанції протягом десятиденного строку.

Дата виготовлення повного тексту та підписання рішення 21.06.2017

Суддя Т.А.Василенко