ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.06.2017 Справа № 904/3679/17

За позовом ОСОБА_1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди

Суддя Петрова В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, дов. від 16.08.16р.

ОСОБА_1, НОМЕР_1

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ", в якому просить:

1. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ" надати ОСОБА_1:

- належним чином завірені копії річних звітів за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки;

- належним чином завірені копії звітів про фінансово-господарську діяльність Товариства за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки;

- належним чином завірені копії протоколів загальних зборів учасників Товариства за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки;

- засвідчені витяги з книги протоколів за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки;

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що більше ніж 5 років керівництво товариства не звітує перед ним про фінансово-майновий стан підприємства та прийняті керівними органами рішення. З метою отримання вищевказаної інформації позивач неодноразово, а саме: 25.05.2012р., 20.11.2013р., 25.08.2015р., 12.08.2016р. та 16.01.2017р. звертався до відповідача з вимогами про надання інформації, що стосується діяльності товариства. Дані звернення залишені відповідачем без відповіді. Також позивач зазначає, що внаслідок незаконних дій відповідача відносно позивача останній зазнав душевних страждань, погіршення стану здоров'я та відносин в сім'ї, підриву ділової репутації як успішного бізнесмена та оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 100 000,00грн.

Відповідач позов не визнає, вважає, що учасник господарського товариства має право отримувати від товариства інформацію про його діяльність, а не витребовувати ці документи. Ані Статутом товариства, ані діючим законодавством України не визначено порядку надання такої інформації у вигляді ксерокопій та направлення відповідних копій документів будь-якій особі за рахунок товариства. Також відповідач заперечує проти задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не довів факт завдання йому такої шкоди та не підтвердив це належними і допустимими доказами.

08.06.2017р. засобами факсимільного зв'язку до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

У судовому засіданні 08.06.2017р. оголошені вступна та резолютивна частини рішення відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ" з часткою у статутному капіталі товариства, що становить 3,5%, що в сумі складає 700 грн., що становить 7 часток та відповідає 70 голосам при голосуванні (п.6.2. Статуту товариства, затвердженого протоколом загальних зборів учасників товариства №1 від 08.06.2011р.).

У серпні 2016р. та у січні 2017р. ОСОБА_1 звертався до Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ" з проханням надати йому: належним чином завірені копії річних звітів за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки; належним чином завірені копії звітів про фінансово-господарську діяльність Товариства за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки; належним чином завірені копії протоколів загальних зборів учасників Товариства за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки; засвідчені витяги з книги протоколів за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки.

Листи позивача відправлені та отримані відповідачем, що підтверджується поштовими описами вкладення, фіскальними чеками та поштовими повідомлення про вручення, що містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що на момент звернення із даним позовом до суду відповіді на вказані вимоги та витребуваних документів від відповідача на адресу позивача не надходило.

Позивач посилається на порушення його прав та законних інтересів, як учасника товариства, що і є причиною спору.

Згідно ч.3 ст.167 Господарського кодексу України корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. При цьому, корпоративними правами, в силу ч.1 цієї норми, є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Права учасника товариства визначені ст.10 Закону України "Про господарські товариства", відповідно до якої учасник товариства має право:

брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Аналогічні права учасника товариства визначені ст.116 Цивільного кодексу України та ст.88 Господарського кодексу України. При цьому, вищевказані норми містять застереження, що учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Так, п.5 ч.1 ст.116 Цивільного кодексу України передбачено право учасників господарського товариства у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

Згідно ч.1 ст.88 Господарського кодексу України учасники господарського товариства, зокрема, мають право одержувати інформацію про товариство. На вимогу учасника товариство зобов'язане надати йому для ознайомлення річні баланси, звіти про фінансово-господарську діяльність товариства, протоколи ревізійної комісії, протоколи зборів органів управління товариства тощо.

Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "ІНТЕРМЕТ" передбачено право учасників товариства одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надати йому для ознайомлення річні баланси, звіти про фінансово-господарську діяльність товариства, протоколи зборів органів управління товариства і т.п. (п.4.1. Статуту товариства).

Відповідачем не надано доказів отримання позивачем запитуваних документів.

Як зазначено в п.2.33. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" №4 від 25.02.2016р., відповідно до положень статті 10 Закону України "Про господарські товариства" та статті 78 Закону України "Про акціонерні товариства" господарське товариство, якщо його установчими документами не передбачено інше, зобов'язане надавати на вимогу учасника (акціонера) лише документи звітного характеру (річні баланси, звіти про фінансово-господарську діяльність товариства, протоколи ревізійної комісії, протоколи зборів органів управління товариства) та інформацію, що міститься в установчих документах товариства, а не будь-яку інформацію щодо господарської діяльності товариства.

Учасник (акціонер) товариства може вимагати надання інформації про діяльність товариства з дати, коли він набув статусу учасника (акціонера). Водночас закон не встановлює обмежень щодо періоду часу, за який учасник товариства має право отримувати інформацію.

Отже ані чинним законодавством, ані положеннями Статуту товариства не передбачено обов'язку відповідача надавати учаснику запитувану ним інформацію в письмовому вигляді (у вигляді завірених товариством ксерокопій), а лише встановлено обов'язок надавати учаснику товариства для ознайомлення визначену законом інформацію, з якої вже сам учасник має право робити виписки, фотографії, копії.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі-підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами прав та інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Однак наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вищевказаними нормами права.

Згідно ст.22 Закону України "Про судоустрій України" місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності. За змістом ч.ч.3,4 цієї норми місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Зокрема, за змістом п.4 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів; у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

При вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання, чи були порушені корпоративні права позивача внаслідок недотримання товариством норм законодавства або вимог установчих документів.

На підстави викладеного вимога позивача щодо надання йому: належним чином завірені копії річних звітів за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки; належним чином завірені копії звітів про фінансово-господарську діяльність Товариства за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки; належним чином завірені копії протоколів загальних зборів учасників Товариства за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки; засвідчені витяги з книги протоколів за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки - не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт порушення його законних прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем шляхом ненадання належним чином завірених копій вищевказаних документів.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.05.2017р. у справі №904/132/17.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 100 000,00грн. моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, які позивач зазнав внаслідок ненадання відповідачем письмової інформації про діяльність підприємства, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли закон передбачає її відшкодування незалежно від вини заподіювача шкоди.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (далі - Постанова) Верховний Суд України звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Пунктом 3 Постанови встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови визначено, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Отже стягнення моральної шкоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача такої шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною моральною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні даної моральної шкоди.

Суд зазначає, що шкода має реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та їй спричинена моральна шкода, повинна довести як розмір такої шкоди, так і факт їх понесення.

При цьому моральна шкода не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру моральної шкоди покладається на позивача, який повинен довести, що він зазнав певних моральних страждань, які безпосередньо пов'язані із неправомірними діями відповідача та стали єдиною і достатньою причиною, що їх спричинила.

Позивач у позовній заяві зазначає, що суть спричиненої йому моральної шкоди полягає у моральних стражданнях, спричинених саме неправомірними діями відповідача щодо ненадання належним чином засвідчених копій документів, які містять інформацію про діяльність підприємства.

Як встановлено судом вище, дії відповідача при ненаданні належним чином засвідчених копій документів, які містять інформацію про діяльність підприємства, не були неправомірними, оскільки надання такої інформації саме у письмовому вигляді (завірені належним чином копії) не передбачено жодним нормативним актом.

За вимогами п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.33 Господарського процесуального кодексу України на стороні, що подала позов, лежить зобов'язання доведення тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За приписами ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У порушення приписів ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.33 Господарського процесуального кодексу України позивачем до суду не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди та доказів в обґрунтування заявленого до стягнення розміру такої моральної шкоди.

Враховуючи викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100 000,00грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на юридичну (правову) допомогу у розмірі 5 000,00грн. не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання йому такої допомоги.

Керуючись ст.ст.33-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позивачу у позові відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі покласти на позивача.

Відмовити позивачу у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на юридичну (правову) допомогу у розмірі 5 000,00грн.

Повне рішення складено 13.06.2017р.

Суддя В.І. Петрова