ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017р. Справа № 914/658/17

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Сало О.А.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ЕСКО-ПІВНІЧ», м. Київ,

до відповідача: Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького, м. Львів,

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 185483,22 грн.

Представники:

Позивача: не з'явився;

Відповідача: не з'явився.

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ЕСКО-ПІВНІЧ» до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького про стягнення 185483,22 грн. основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 06.04.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 25.04.2017р.. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалах суду від 25.04.2017р., від 16.05.2017р. та від 06.06.2017р. у справі, зокрема, у звязку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконанням ним вимог ухвал суду у справі, зокрема, щодо подання відзиву на позовну заяву.

Представникам ОСОБА_1 по явці оголошено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 24, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровано Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про оголошення ухвал про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 24, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді чи колегії суддів не надходило.

Представник Позивача в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвал суду у справі не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвал суду у справі не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

31.05.2017р. Позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (вх.№2382/17), у якій просить суд стягнути з Відповідача на користь позивача 215246,20 грн. заборгованості, в тому числі 185483,22 грн. основного боргу, 2042,86 грн. 3% річних, 18660,12 грн. пені, 9060 грн. втрат від інфляції.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (у чинній станом на час подання заяви до суду редакції), що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Пунктом 3.12. Постанови визначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Оглянувши та дослідивши матеріали справи та поданої заяви в їх сукупності, суд дійшов висновків про те, що заява Позивача від 23.05.2017р. вих. №919-05/17-00604 (зареєстровано судом 31.05.2017р. за вх. №2382/17) про збільшення розміру позовних вимог за своєю правовою природою є заявою про зміну предмета позову, оскільки Позивачем змінюється звернена до Відповідача матеріально-правова вимога, так, як при поданні позовної заяви Позивачем заявлено матеріальну вимогу про стягнення з Відповідача на користь Позивача 185483,22 грн. основного боргу, а заявою від 31.05.2017р. за вх. №2382/17 фактично доповнено прохальну частину позовної заяви новими позовними вимогами про стягнення 2042,86 грн. 3% річних, 18660,12 грн. пені та 9060 грн. втрат від інфляції.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (у чинній станом на час подання заяви до суду редакції), що початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК), відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні 25.04.2017р. судом оголошено представнику Позивача його права та обовязки, заслухано пояснення по суті позовних вимог, клопотання, які надійшли до суду станом на час судового засідання та оголошено про відкладення розгляду справи у звязку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконанням ним вимог ухвали суду у справі.

З підстав наведеного суд залишає без розгляду Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ЕСКО-ПІВНІЧ» від 23.05.2017р. вих. №919-05/17-00604 (зареєстровано судом 31.05.2017р. за вх. №2382/17) про збільшення розміру позовних вимог.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України, господарський суд створює Сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі, на обовязковість виконання якої вказувалось в ухвалах про відкладення розгляду справи, окрім подання відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 ГПК України (витребування доказів) (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Сторонам щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судових засіданнях впродовж розгляду справи суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

При цьому, з врахуванням вимог ст.69 ГПК України, суд зазначає про відсутність правових підстав до подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши і дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

10.10.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ЕСКО-ПІВНІЧ» (Позивач, Постачальник) та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (Відповідач, Споживач) укладено Договір постачання природного газу №213-10-16 (далі Договір), відповідно до п.1.1 якого, Постачальник зобовязувався поставити Споживачу у 2016 році газ природний, скраплений або в газоподібному стані (газ природний виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями), а Споживач прийняти його на умовах Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору природний газ, що поставляється за Договором, використовується споживачем для виробництва теплової енергії, яка споживатиметься бюджетними установами та організаціями.

Пунктом 2.1 Договору Сторонами погоджено, що Постачальник передає Споживачу з моменту підписання Договору до 31.12.2016р. включно природний газ обсягом до 180 тис. м. куб., у тому числі в жовтні 2016р. 40,000 тис. м. куб.; листопаді 2016р. 50,000 тис. м. куб.; грудні 2016р. 90,000 тис. м. куб.

Відповідно до пункту 5.1. Договору ціни на постачання природного газу встановлюються в національній валюті України гривні.

Пунктом 5.2. Договору Сторонами встановлено, що ціна газу становить 6270 грн. за 1000 куб.м. з урахуванням податку на додану вартість та без урахування тарифів на транспортування та розподіл природного газу.

Згідно пункту 5.3. Договору місячна вартість газу визначається як добуток ціни природного газу та загального місячного обсягу (обєму) реалізованого природного газу.

Відповідно до пункту 5.4. Договору загальна сума Договору становить 1128600,00 грн., в тому числі 188100,00 грн. податку на додану вартість. Загальна сума Договору складається із місячних сум вартості природного газу, поставленого Споживачеві за Договором.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що розрахунки за поставлений (спожитий) природний газ здійснюються Споживачем протягом десяти банківських днів з моменту підписання актів приймання-передачі природного газу.

Відповідно до пункту 8.1. Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором Сторони несуть відповідальність згідно із Договором чинним законодавством України.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб ОСОБА_1 Договору.

Додатковою угодою від 22.12.2016р. №3 до Договору Сторони погодили викласти пункти 2.1., 5.2 та 5.4 Договору в наступній редакції:

« 2.1. Постачальник передає Споживачу з моменту підписання Договору по 31.12.2016р. природний газ обсягом до 170,483 тис. м. куб., у тому числі в жовтні 2016р. (10.10.2016-26.102016) 28,343 тис. м. куб. за ціною 6270,00 грн. за 1000 м. куб.; жовтні 2016р. (27.10.2016-31.102016) 11,670 тис. м. куб. за ціною 6620,00 грн. за 1000 м. куб; листопаді 2016р. 62,740 тис. м. куб. за ціною 7632,86 грн. за 1000 м. куб,.; грудні 2016р. 67,730 тис. м. куб. за ціною 7974,00 грн. за 1000 м. куб.

5.2. Ціна за 1000 м. куб. природного газу становить 7974,00 грн. з 1329,00 грн. урахуванням податку на додану вартість та без урахування тарифів на транспортування та розподіл природного газу.

5.4. Загальна сума Договору становить 1273930,67 грн., в тому числі 212321,78 грн. податку на додану вартість. Загальна сума Договору складається із місячних сум вартості природного газу, поставленого Споживачеві за Договором.».

Вказану Додаткову угоду до Договору підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб ОСОБА_1 Договору.

На виконання умов укладеного між Сторонами Договору Позивачем поставлено Відповідачу відповідно до підписаних та скріплених відбитками печаток ОСОБА_1 приймання-передачі природного газу від 26.12.2016р. б/н 539281,62 грн. та від 31.12.2016р. б/н на суму 185483,22 грн. природний газ в обсязі 90,891 тис. м. куб. на суму 724764,84 грн.

При цьому суд зазначає, що підписання Відповідачем актів приймання-передачі природного газу, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідає вимогам, зокрема, ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Позивач вказує на те, що Відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань з оплати поставленого природного газу належним чином не виконано, сплачено на користь Позивача 539281,62 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 185483,22 грн., що підтверджується долученим до матеріалів справи ОСОБА_1 звіряння розрахунків станом на 31.12.2016р., який підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб ОСОБА_1 Договору.

Суд зазначає, що станом на час розгляду справи по суті належних, достатніх та допустимих доказів повного чи часткового погашення суми основного боргу Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Приписами ч.1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У ч.1 ст.612 ЦК України зазначено, що Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доведеність позовних вимог в частині стягнення 185483,22 грн. основного боргу за природний газ, відсутність заперечень Відповідача як проти самого факту поставки природного газу, так і щодо якісних і кількісних показників природного газу, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 185483,22 грн. суми основного боргу за поставлений природний газ є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

15.06.2017р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19.06.2017р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 2782,25 грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 45, 47, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (79010, Львівська область, м.Львів, вул.Пекарська, буд.50; ідентифікаційний код 00492990) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ЕСКО-ПІВНІЧ» (04073, м.Київ, вул.Рилєєва, буд.10-А, офіс 518; ідентифікаційний код 30732144) 185483,22 грн. суми основного боргу за поставлений природний газ та 2782,25 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.