РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа № 903/112/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Гулова А.Г.

суддя Петухов М.Г. ,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 - представника за довіреністю від 23.04.2015 р.

відповідача: не з'явився

третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор"

на рішення господарського суду Волинської області від 18.04.17 р.

у справі № 903/112/17 (суддя Бондарєв С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор", м. Луцьк

до Луцької міської ради, м. Луцьк

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове ремонтно-будівельне управління "Серпантина", м. Луцьк

про визнання права власності на майно

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 18 квітня 2017 року у справі №903/112/17 у позові Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор" до Луцької міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове ремонтно-будівельне управління "Серпантина", про визнання права власності на майно відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального права, ст. 392 ЦК України, та при неповному дослідженні всіх обставин справи, з огляду на таке.

Зокрема, з посиланням на ст. ст. 328, 392 ЦК України, постанови Верховного суду України від 18.02.2015р. у справі №6-244цс14, від 24.06.2015р. у справі №6-318цс15 зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи вірно зазначив, що стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Однак, роблячи такий висновок, суд помилково вказав, що ця стаття застосовується у випадках, коли наявна одночасна сукупність таких обставин, коли у позивача відсутні правовстановлюючі документи та коли це право оспорює відповідач та не звернув уваги і не проаналізував докази правомірного набуття права власності позивачем на нерухоме майно, які є в матеріалах справи.

На думку скаржника такий висновок суду першої інстанції суперечить викладеним вище правовим позиціям Верховного Суду України та статті 392 ЦК України.

Так, Верховний Суд України, аналізуючи деякі питання застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, звернув увагу судів, що відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

- якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права);

- у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначає, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. У разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у звязку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках субєктивне право власності іншими особами не порушується.

Відтак, зазначає скаржник, виникає питання, яким чином розглядати справи про визнання права власності в господарському процесі у разі, якщо підставою для звернення позивача з таким позовом є відсутність правовстановлюючих документів, що засвічують право власності та відсутній спір про приналежність йому права власності (ніхто його не оспорює, не заперечує). Відтак виникає ситуація, за якої неможливо залучити до участі у справі відповідача, у зв'язку з його відсутністю.

Скаржник наголошує, як вказує Верховний Суд України, з цього приводу суди мають враховувати, що:

- відповідно до ЦПК сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач і можливість звернення до суду з позовом, де відсутній конкретний відповідач, діючим законодавством не передбачено;

- закон прямо вказує на те, що вимоги про визнання права власності розглядаються в позовному провадженні;

- відповідачами у таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у звязку з відсутністю у нього відповідного документа.

Також, з посиланням на п. 18 свого Інформаційного листа № 01- 8/98 від 31.01.2001р. з наступними змінами і доповненнями «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом», ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» вказує, що органи єдиної системи реєстрації відповідних прав можуть бути відповідачами за позовами про офіційне визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, пред'явленими згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України.

Зауважує, що такий спосіб захисту як визнання права застосовується як у випадку спору між субєктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між ними і, відповідно, наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обовязку, водночас може стосуватись не тільки за наявності спору, а й невизначеного правового стану.

Дані правові позиції, вказує скаржник, викладені у постановах Вищого господарського суду України від 14.11.2016р. № 915/192/16, від 11.10.2016р. № 910/7295/15-г від 11.10.2016р., № 902/1293/14 від 30.06.2016р., а також у постановах, які вказані у позовній заяві, а саме від 12.03.2014р. у справі № 910/14922/13, від 12.03.2014р. у справі № 910/14917/13, від 24.04.2014р. у справі № 16/268-08, від 26.10.2011р. у справі № 15/44/5022-799/2011р., що не було враховано судом першої інстанції.

З огляду на викладене, орган місцевого самоврядування може виступати відповідачем по такій категорії справ, діючи як орган держави, який через втрату позивачем правовстановлюючих документів, не реєструє і, відповідно, не визнає факту наявності у позивача права власності.

Відповідач, у свою чергу, у відзиві на позов пояснив, що зареєструвати право власності на майно за позивачем неможливо через відсутність у нього оригіналів документів і при цьому не заперечив свою участь у цій справі в якості відповідача.

Виконуючи вимоги суду про надання доказів правомірного набуття права власності, позивач надав цілу сукупність письмових доказів, якими підтверджується первинні обставини набуття спірного майна та правомірного користування ним контрагентом позивача за договором оренди майна з викупом - Шляхове ремонтно-будівельне управління АТВТ «Волиньрембуд», які є в матеріалах справи.

Проте, вказані докази залишились без будь-якого аналізу і не відображені в рішенні суду як встановлені обставини правомірного набуття позивачем права власності.

Скаржник зазначає, що суд не звернув уваги на те, що у позивача немає іншого шляху, крім судового, підтвердити своє право власності на майно шляхом його визнання, а тому він звернувся до суду на підставі ст. 392 ЦК України "особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності".

Правонаступник ОСОБА_2 «Волиньрембуд» - ТзОВ ШРБУ «Серпантина» (третя особа) у своїх поясненнях, які є в матеріалах справи, підтвердило виконання позивачем своїх зобов'язань за договором оренди майна з викупом та правомірність набуття права власності.

Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 18 квітня 2017 року у справі №903/112/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Луцька міська рада наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що Підприємство Луцькавтодор на підставі договору оренди майна з викупом, укладеного 06.05.1995 р. з Акціонерним товариством відкритого типу Волиньрембуд, придбало відповідне майно згідно вказаного до договору переліку.

Відповідно до п. 8.1 вказаного договору орендоване майно переходить у власність позивача з моменту внесення ним повної вартості визначеної в п. 6.1 вищезазначеного договору, а саме 18 млрд. карбованців. Актом від 21.11.1995 р. до договору оренди від 06.05.1995 р. сторони засвідчили факт передачі АТВТ Волиньрембуд у власність позивача майна асфальтобетонного заводу, набутого згідно п. 8.1 Договору оренди майна з викупом від 06.05.1995 р.

Зазначені документи складені у повній відповідності до вимог чинного на той момент цивільного законодавства, а саме Цивільного кодексу УРСР.

Разом з придбаним за договором майна асфальтобетонного заводу була нерухомість, якою позивач володіє і на сьогоднішній день, а саме: вагова, котельня, побутове приміщення.

У зв'язку з тим, що апелянт своєчасно не зареєстрував право власності на вказані будівлі, така можливість на даний момент втрачена.

Так, з посиланням на ст. 238 ЦК України, п. 1 ст. 4, ст.5, ч.1 ст. 20, ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 07.02.2014 року зазначає, що погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що спір виник між скаржником та Луцькою міською радою лише з підстав відмови Приватному акціонерному товариству Луцькавтодор в оформлені права власності на приміщення, оскільки скаржником не було надано Луцькій міській раді оригіналів правовстановлюючих документів для оформлення права власності. А тому, Луцька міська рада відмовляється оформити право власності на спірні об'єкти та видати свідоцтво відповідно до чинних норм законодавства лише з тих підстав, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів, що свідчить про відсутність порушення Луцькою міською радою прав та інтересів Приватного акціонерного товариства Луцькавтодор.

Разом з тим, звертає увагу, що погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо того, що Луцька міська рада не перебуває із скаржником у правовідносинах щодо здійснення останнім прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право, а тому Луцька міська рада не є належним відповідачем по даній справі.

Просить рішення господарського суду Волинської області від 18.04.2017 року у справі №903/112/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзиву на апеляційну скаргу від Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове ремонтно-будівельне управління "Серпантина" не надійшло, що, відповідно до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися. Ухвала суду від 12.05.2017р. про призначення справи до розгляду на 13.06.2017р., 15 год. 00 хв. учасникам судового процесу була надіслана у встановленому порядку. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове ремонтно-будівельне управління "Серпантина" підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" повернувся поштовий конверт з неотриманою копією ухвали суду від 12.05.2017 року з відміткою: "невірна адреса". Разом з тим, судова колегія зауважує, що ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження була надіслана на адресу: 43001, м. Луцьк, пров. Дорожний,4, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як місцезнаходження юридичної особи, й ця адреса зазначена третьою особою у її заяві від 17.03.2017р. №08, поданій до суду першої інстанції.

Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Пункт 3.9.1. вказаної Постанови передбачає, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Водночас, до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Про це Вищим господарським судом України зазначалося і в інформаційних листах від 02.06.2006 N 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" (пункт 4), від 14.08.2007 N 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" (пункт 15), від 18.03.2008 N 01-8/164 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році" (пункт 23).

А тому, примірник повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернутий органами зв'язку з позначкою "невірна адреса" вважається належним доказом виконання судом обов'язку щодо повідомлення учасника судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст.101, 102 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представників відповідача та третьої особи, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення, колегія суддів розглянула апеляційну скаргу за відсутності представників останніх, за наявними у справі доказами.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 18 квітня 2017 року у справі №903/112/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, а саме у п.п. 1.1., 1.2. статуту Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор" (нова редакція), який затверджений загальними зборами акціонерів ПрАТ "Луцькавтодор" (протокол №20 від 28.04.2016р.), визначено, Приватне акціонерне товариство "Луцькавтодор" створене шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства "Луцькавтодор" при приведенні своєї діяльності і положень установчих документів у відповідність до вимог ЗУ "Про акціонерні товариства", та є його повним правонаступником усіх прав та обов'язків.

ЗАТ "Луцькавтодор" створене шляхом реорганізації ТзОВ підприємства "Луцькавтодор" у ЗАТ "Луцькавтодор" згідно рішення загальних зборів учасників ТзОВ підприємства "Луцькавтодор". ЗАТ "Луцькавтодор" є правонаступником усіх прав і обов'язків підприємства "Луцькавтодор".

06.05.1995р. Підприємство "Луцькавтодор" та Акціонерне товариство відкритого типу "Волиньрембуд" уклали договір оренди майна з викупом, відповідно до п. 1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в користування асфальтобетонний завод шляхового ремонтно - будівельного управління акціонерного товаритсва "Волиньрембуд", згідно акту передачі основних фондів (додаток №1).

П. 6.1. договору визначено, що орендодавець передає в оренду майно на суму 18 млрд. карбованців (додаток №2).

Згідно із пунктом 8.1 вказаного договору орендоване майно переходить у власність позивача з моменту внесення ним повної вартості, визначеної в п. 6.1. договору.

Відповідно до акту прийому-передачі основних фондів асфальтобетонного заводу шляхово ремонтно-будівельного управління (додаток №1), передачі підлягало наступне майно: ГРП, котельня, бітумосховища-4шт., огорожа з металевої сітки, газопровід, асфальтозмішувач ДС-117-2Е, асфальтозмішувач Д-508, бітумоварочні котли-4шт., реактор, обезводнювачі-2шт., вагова, побутові приміщення, туалет.

Актом від 21.11.1995р. до договору оренди від 06.05.1995р. сторони засвідчили факт передачі АТВТ "Волиньрембуд" у власність позивача майна асфальтобетонного заводу, набутого згідно з п.8.1. договору .

У комплексі придбаного за договором майна асфальтобетонного заводу була нерухомість, якою позивач володіє й по сьогоднішній день, а саме: вагова, котельня, побутове приміщення.

Як зазначає позивач, зареєструвати право власності на вказані будівлі позивач своєчасно не зміг і на даний час така можливість втрачена, у зв'язку із його реорганізацією та відсутністю реєстрації за попереднім власником.

Перелічені об'єкти нерухомого майна по провулку Дорожний, 4 в м. Луцьку відносяться до об'єктів нерухомості, що підлягають інвентаризації, як це передбачено Інструкцією "Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 14.05.2001р. (з наступними змінами та доповненнями) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 582/5773 від 10.07.2001р.

Технічну інвентаризацію цих об'єктів проведено КП "Волинське обласне БТІ" і видано відповідні технічні паспорти.

У відповідності до виготовлених та виданих Волинським обласним бюро технічної інвентаризації технічних паспортів на приміщення по провулку Дорожний, 4 у м. Луцьк, станом на 24.10.2013р., є в наявності: вагова (Ж-2) загальною площею 126,0 м ; побутове приміщення (Ї-1) загальною площею 40,2 м ; котельня (З-1) загальною площею 157,7 м2.

У технічних паспортах зроблені висновки про технічний стан та характеристики зазначених будівель. Отже, зазначені споруди не є аварійними та придатні для використання.

КП "Волинське ОБТІ" своїм листом № 141 від 21.12.2016р. повідомило, що станом на 31.12.2012р. (дата передання реєстрів нерухомого майна) право власності на вищезазначене нерухоме майно не зареєстровано.

Луцька міська рада заяву позивача № 102 від 29.09.2014р. про оформлення права власності залишила без відповіді. Проте, листом №1.1-20/5587 від 13.10.2014р. повідомила (з наданням підтверджуючих документів), що спірні об'єкти не належать до майна міської комунальної власності.

Крім того, позивач подавав до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради заяви про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що стверджується картками прийому заяви №№ 78127996, 78127599, 78127551 від 14.01.2017р.

Своїми рішеннями № 33491560, № 33492229, № 33490293 від 19.01.2017р. державний реєстратор виконавчого комітету Луцької міської ради відмовив у державній реєстрації права власності на котельню, вагову і побутове приміщення за адресою м. Луцьк, пров. Дорожний, 4. Підставою для прийняття такої відмови було подання позивачем копій правовстановлюючих документів.

У випадку із відмовою у державній реєстрації прав на побутове приміщення державним реєстратором також зазначено про неправильне присвоєння нерухомому майну літери на плані. Дана описка виправлена шляхом внесення 26.01.2017р. змін до технічного паспорту, а побутовому приміщенню присвоєно літеру "Ї-1".

За наведених обставин, Приватне акціонерне товариство "Луцькавтодор", керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 376, 382, 392 ЦК України, звернувся з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, що знаходяться на провулку Дорожний, 4 в місті Луцьку, а саме: вагова (Ж-2) загальною площею 126,0м.кв.; побутове приміщення (Ї-1) загальною площею 40,2м.кв.; котельня (З-1) загальною площею 157,7м.кв.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Волинської області від 18 квітня 2017 року у справі №903/112/17 у позові Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор" до Луцької міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове ремонтно-будівельне управління "Серпантина", про визнання права власності на майно відмовлено.

Судова колегія не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст.13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням передбачених Цивільним і Господарським кодексами України способів захисту.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

У ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто за змістом цієї норми позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник майна, по-перше права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобов'язальних відносинах; по-друге власник, який втратив документ, який засвідчує його право власності. (до аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд України у постанові від 18.02.2015 року у справі 6-244цс14).

Відповідачем у позові про визнання права власності є особа, яка оспорює право власності на майно, або особа, яка хоч і не оспорює права власності на майно, але і не визнає його.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що Луцька міська рада заяву позивача № 102 від 29.09.2014р. про оформлення права власності залишила без відповіді. Проте, листом №1.1-20/5587 від 13.10.2014р. повідомила (з наданням підтверджуючих документів), що спірні об'єкти не належать до майна міської комунальної власності.

Крім того, позивач подавав до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради заяви про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що стверджується картками прийому заяви №№ 78127996, 78127599, 78127551 від 14.01.2017р.

Своїми рішеннями № 33491560, № 33492229, № 33490293 від 19.01.2017р. державний реєстратор виконавчого комітету Луцької міської ради відмовив у державній реєстрації права власності на котельню, вагову і побутове приміщення за адресою м. Луцьк, пров. Дорожний, 4. Підставою для прийняття такої відмови було подання позивачем копій правовстановлюючих документів.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Позивачем у позові про визнання права власності являється особа, яка вже є власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Згідно зі ст. 128 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963р. (яка діяла на час укладення договору оренди майна з викупом від 06.05.1995р.) право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

З 01 січня 2004 року введено в дію Цивільний кодекс України.

Главою 24 ЦК України унормовано набуття права власності.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено апеляційним судом, позивач в якості підстави набуття права власності на майно посилається на договір оренди майна з правом викупу від 06.05.1995р., укладений акціонерним товариством відкритого типу "Волиньрембуд" та підприємством "Луцькавтодор", правонаступником якого є ПрАТ "Луцькавтодор", яке передане позивачу у власність за актом від 21.11.1995р. прийому-передачі основних фондів асфальтобетонного заводу шляхово ремонтно-будівельного управління згідно з п. 8.1. договору від 06.05.1995р., у якому зазначено, що орендоване майно переходить у власність орендаря з моменту внесення ним повної вартості, визначеної в п. 6.1. договору.

Копії вказаних документів містяться у матеріалах справи та відповідно до ст.ст. 32, 33, 34, 36 ГПК України беруться судом до уваги.

Слід вказати, правонаступник сторони за договором від 06.05.1995р. ТОВ "Серпантина" (третя особа у справі) у своїх поясненнях від 17.03.2017р. №08 підтвердило виконання позивачем своїх зобов'язань за договором оренди майна з викупом та передачу майна у власність за актом від 21.11.1995р.

Таким чином, відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, п. 8.1. договору право власності на отримане майно за вказаним актом приймання - передачі позивач набув 21.11.1995р.

Крім того, на підтвердження здійснення своїх прав власника майна позивач вказує на отриманням ним кредиту під заставу зазначеного майна, про що свідчать кредитний договір №12 від 14.05.1998р. та посвідчений нотаріусом договір застави від 14.05.1998р., копії яких містяться у матеріалах справи.

У відповіді на лист ПАТ "Луцькавтодор" від 11.12.2013р. №184 щодо повернення оригіналів правовстановлюючих документів на заставлене майно ПАТ "Укрсоцбанк" своїм листом від 16.01.2014р. №17-290/67-994 повідомило, що кредитна справа ТОВ "Луцькавтодор" за 1998 - 1999 роки знищена у 2011 році.

Враховуючи, що особа може звернутися з позовом про визнання права власності в разі неможливості реалізації нею свого права внаслідок втрати правовстановлюючих документів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що втрата оригіналів документів, які засвідчують виникнення права власності на майно, та відсутність іншого, окрім судового шляху, в порядку ст. 392 ЦК України, способу для підтвердження свого права власності на майно, доведеність позивачем суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, а саме права власності на майно, є підставою для визнання цього права судом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вимоги позивача не порушують права та інтереси третіх осіб, будь-які інші особи на спірне майно не заявляють вимоги про визнання за ними права власності.

Разом з тим, судова колегія вважає, що Луцька міська рада є належним відповідачем, з огляду на таке.

Так, відповідно до положень ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада виступає органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду.

Згідно із п. 18 інформаційного листа "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" N 01-8/98 від 31.01.2001 р. відповідно до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" відповідна державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Отже, названі у цьому Законі органи єдиної системи реєстрації відповідних прав можуть бути відповідачами за позовами про офіційне визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, пред'явленими згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України.

З огляду на вказане, судова колегія зазначає, що відображені вище висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є помилковими, оскільки вони не узгоджуються з нормами чинного законодавства та обставинами справи, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтверджуються належними доказами та відповідають нормам чинного законодавства, відповідно, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор" підлягає до задоволення.

Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 18.04.2017р. у справі №903/112/17 слід скасувати - позов задовольнити.

Враховуючи норми ст. 49 ГПК України, де передбачено покладення на сторону витрат по сплаті судового збору якщо спір виник унаслідок її неправильних дій, витрати по сплаті судового збору за подання позову, апеляційної скарги покладаються на позивача, оскільки неоформлення позивачем з 1995 року права власності на майно, втрата правовстановлюючих документів на нього призвели до виникнення спору.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Луцькавтодор" задовольнити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 18.04.17 р. у справі №903/112/17 скасувати. Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

3. Визнати за Приватним акціонерним товариством "Луцькавтодор" право власності на об'єкти нерухомого майна, розташовані на провулку Дорожний, 4 у місті Луцьку, а саме: вагова (Ж-2) загальною площею 126,0м.кв.; побутове приміщення (Ї-1) загальною площею 40,2м.кв.; котельня (З-1) загальною площею 157,7м.кв.

4. Справу №903/112/17 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Розізнана І.В.