КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 910/1155/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 06.06.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ» на рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017

у справі №910/1155/17 (суддя - Демидов В.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ»

до Державного підприємства «Укрриба»

про стягнення 37 145,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року по справі № 910/1155/17 припинено провадження в частині стягнення 16 269,65грн. з ДП «Укрриба» на користь ТОВ «Трансгазіндастрі-АГ», а в частині стягнення з відповідача 20 876,12 грн. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Трансгазіндастрі-АГ» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року по справі № 910/1155/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У запереченнях на апеляційну скаргу ДП «Укрриба» вважає подану позивачем апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 21.03.2017 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники ТОВ «Трансгазіндастрі-АГ» у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились. Про час та місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника ДП «Укрриба», колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на підтвердження чого, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення. Участь представника ТОВ «Трансгазіндастрі-АГ», що не з'явився, у судовому засіданні 06.06.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та про витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

11.07.2012 між відкритим акціонерним товариством «Волиньрибгосп» (зберігач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» (співзберігач) було укладено договір б/н співзберігання з правом користування гідротехнічних споруд, які обліковуються на балансі ДП «Укрриба», відповідно до п. 1.1 якого зберігач передає, а співзберігач приймає на відповідальне зберігання з правом користування згідно акту приймання-передачі, нерухоме державне майно, яке знаходиться на балансі ДП «Укрриба», та розташоване в Луцькому та Ківерцівському районах Волинської області.

За умовами п. 2.1, 2.2 договору розмір плати за користування переданого зберігачем спів зберігачу майна складає 4571,99 грн. у місяць, у тому числі ПДВ, що складає 761,99 грн. Співзберігач проводить сплату за користування майном зберігачу щомісячно в термін до 25 числа наступного за звітним місяцем на поточний рахунок ДП «Укрриба».

Цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 01.07.2015 (п. 7.1 договору).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 14.02.2014 між Державним підприємством «Укрриба» (сторона 1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» (сторона 2) було укладено договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14, відповідно до п. 1.1 якого предметом цього договору є надання (передача) стороною 1 - стороні 2 права на експлуатацію гідротехнічних споруд, пов'язаних з ними робочих машин та обладнання у єдиному технологічному процесі для рибогосподарської діяльності, консультаційних послуг, а також проведення розрахунків за ці послуги. Місцезнаходження гідротехнічних спору, пов'язаних з ними робочих машин та обладнання: Волинська обл., Луцький р-н, с. Рокині. Детальний перелік майна, право на експлуатацію якого передається, наведено у додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 4.1 договору визначено, що ціна за договором визначається відповідно до Протоколу про договірну ціну, який є невід'ємною частиною договору і становить 510,77 грн. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за попередній місяць.

Згідно з п. 4.2 договору сторона-2 зобов'язується здійснювати оплату за договором щомісячно на розрахунковий рахунок сторони 1 не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 було частково задоволено позов ТОВ «Трансгазіндастрі АГ» та визнано недійсним з моменту укладення договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладений між ТОВ «Трансгазіндастрі АГ» та ДП «Укрриба». В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що судом при розгляді вказаної справи №01-23/903/727/16 не вирішувалося питання щодо застосування наслідків недійсності правочину, у зв'язку із чим він просив стягнути з відповідача сплачені ним на виконання умов цього договору грошові кошти у розмірі 37145,77 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на те, що позивач просить застосувати реституцію по двом різним договорам (договору від 11.07.2012, за яким ДП «Укрриба» не є стороною, та по якому не надано доказів визнання його недійсним, а також по договору від 14.02.2014 №4/14, який визнано судом недійсним та по якому судом прийнято рішення про відмову у застосуванні реституції.

Так, як зазначалось вище, рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року по справі № 910/1155/17 припинено провадження в частині стягнення 16 269,65грн. з ДП «Укрриба» на користь ТОВ «Трансгазіндастрі-АГ», а в частині стягнення з відповідача 20 876,12 грн. у задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 визнано недійсним з моменту укладення договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладений між ТОВ «Трансгазіндастрі АГ» та ДП «Укрриба». При цьому, при розгляді справи № 01-23/903/727/16 судом відмовлено у задоволені вимог про застосування наслідків недійсності правочину.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України (яка кореспондується зі ст. 236 Цивільного кодексу України) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

За змістом ст. ст. 651, 653 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 р. у справі №3-1143гс15.

За таких обставин, у справі № 01-23/903/727/16 місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги ТОВ «Трансгазіндастрі АГ» про стягнення з ДП «Укрриба» грошових коштів у розмірі 16 269,65 грн., сплачених на виконання умов договору, які у свою чергу є предметом позову у даній справі № 910/1155/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За умовами ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

У випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Оскільки рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 у справі № 01-23/903/727/16 вже вирішено спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а саме щодо застосування наслідків недійсності договору про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладеного між ТОВ «Трансгазіндастрі АГ» та ДП «Укрриба», та у задоволенні цих позовних вимог судом відмовлено, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про припинення провадження у даній справі № 910/1155/17 в частині стягнення з ДП «Укрриба» грошових коштів у розмірі 16 269,65 грн., сплачених на виконання умов цього договору.

Разом з тим, як вірно вказав суд першої інстанції, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача 37 145,77 грн., посилаючись на те, що саме ця сума була ним сплачена на виконання умов договору про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014.

На підтвердження позовних вимог позивач надав платіжні доручення за період 2014-2016 років, в призначенні яких вказано плата за гідроспоруди а також виписки з особового рахунку, проте ідентифікувати їх як сплату саме за договором №4/14 від 14.02.2014, не можливо. Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем не було подано і до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Крім того, за змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Разом із тим частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №3-195гс15.

Таким чином враховуючи, що між сторонами було укладено договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про не недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на виконання умов цього договору 20 876,12 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів апеляційного господарського суду також погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для його задоволення, оскільки, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли до висновку про відмову у задоволенні позову по суті. На переконання колегії суддів права позивача порушені не були, а тому позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ» на рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року по справі № 910/1155/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року по справі № 910/1155/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1155/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко