КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 911/4776/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Куксова В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бойко А.І. - дов. б/н від 12.01.2017р.

відповідач: не з'явився

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р.

у справі № 911/4776/15 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 187 713,95 грн.

В судовому засіданні 13.06.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення основної суми заборгованості за Договором про фінансовий лізинг №00010139 від 31.07.2014 у сумі 11393,03 грн., збитків у сумі 173898,83 грн., 515,18 грн. штрафу, 300,40 грн. пені, 90,12 грн. 3% річних, 628,55 грн. інфляційних втрат та 887,84 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг щодо сплати лізингових платежів у строк визначений договором.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.02.2016р. залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2016р. у справі №911/4775/15 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" 11 393,03 грн. основного боргу, 153,57 грн. інфляційних втрат, 89,49 грн. 3% річних, 300,40 грн. пені, 515,18 грн. штрафу, 167 804,51 грн. збитків, 2 703,85 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2016р. у справі № 911/4776/15 та рішення Господарського суду Київської області від 09.02.2016р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.03.2016 р. позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" 11393,03 грн. заборгованості по лізинговим платежам, 68363,98 грн. збитків у вигляді різниці вартості, 515,18 грн. штрафу, 89,49 грн. 3% річних, 153,57 грн. інфляційних, 300,40 грн. пені та 1 212,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу відповідача 10.04.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 13.06.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.06.2017р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач та його представник в судове засідання апеляційної інстанції 13.06.2017р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини їх неявки суду не відомі. Оскільки їх явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасника апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Переглядаючи вищезазначені судові рішення, Вищий господарський суд зазначив, що предметом спору у даній справі є стягнення основної суми заборгованості за договором про фінансовий лізинг, збитків, штрафу, пені, 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Вирішуючи спір у справі, суди попередніх інстанцій виходили із того, що у зв'язку з припиненням дії Договору фінансового лізингу лізингоодержувач передав, а лізингодавець прийняв 06.07.2015 року об'єкт лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, про що свідчить акт прийому-передачі, який підписаний в трьохсторонньому порядку уповноваженими представниками сторін, дилера та скріплений печатками позивача та дилера, проте зобов'язання щодо сплати лізингових платежів відповідач в повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 11393,03 грн.

Також суди визнали обґрунтованими заявлені до стягнення збитків, інфляційних, річних, пені та штрафу.

Щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами суди зазначили про те, що оскільки сторонами розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у договорі не встановлено, а чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору лізингу положень про позику, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованими.

Касаційна інстанція не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, під час касаційного перегляду судові рішення скасувала з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові Вищий господарський суд України зазначив, що лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором. Керуючись частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пунктом 8.3.2 Договору, лізингодавець повідомив лізингоодержувача про відмову від договору, погашення заборгованості протягом трьох діб з дня отримання даної вимоги та вимагав повернення предмета лізингу впродовж десяти днів з дня доставки цього повідомлення (повідомлення від 03.06.2015 №00010139).

Судами встановлено, що об'єкт лізингу було повернуто у строк згідно з актом приймання-передачі від 06.07.2015 року, але зобов'язання з оплати заборгованості за договором не виконані, заборгованість зі сплати лізингових платежів склала 11393,03 грн.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Як вбачається з частини 12 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу сторони передбачили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

А згідно з частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 12.10 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу сторони встановили право лізингодавця у будь-якому достроковому закінченні строку лізингу/розірвання контракту в односторонньому порядку вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати та збут (передпродажна підготовка, оцінка об'єкта лізингу, доставка об'єкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування, тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача, і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Ураховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними.

А відтак, судам слід було встановити які наслідки та обов'язки сторін мають місце після розірвання договору та встановити наявність чи відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем збитків у вигляді упущеної вигоди, інфляційних втрат, 3% річних та штрафу.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016 року касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 року та рішення Господарського суду Київської області від 09.02.2016 року №911/4776/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Відповідно до ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи, на виконання вказівок постанови Вищого господарського суду України від 14.12.2016 року у справі № 911/4776/15, місцевим господарським судом було встановлено наступне.

Між сторонами у справі було укладено Договір про фінансовий лізинг від 31.07.2014 року № 00010139 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач - лізингодавець зобов'язався придбати об'єкт лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten 2.0 I TDI, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, номер двигуна - НОМЕР_2 та передати його відповідачу - лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями українського законодавства та цього договору, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування).

Вартість об'єкту лізингу становить 16200 доларів США (202455 грн.), авансовий платіж - 2475 доларів США, обсяг фінансування - 14025 доларів США, кількість лізингових платежів - 48, строк лізингу (місяців) - 48, лізинговий платіж - 431,56 доларів США, адміністративний платіж - 247,50 доларів США.

Відповідно до п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що є додатком до договору про фінансовий лізинг та є невід'ємною його частиною (далі - Загальні умови) для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь лізингодавця лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього договору, та інших положень договору.

Згідно п. 6.3 Загальних умов лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання договору суми відповідно до чинного курсу обміну Євро/долара США (як обумовлено сторонами в договорі), встановленого українським комерційним банком (ПАТ "Креді Агріколь Банк" або іншим банком), або Національним банком України (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням лізингодавця, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в Євро/доларах США (як обумовлено сторонами в договорі) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Пунктом 6.4 Загальних умов сторони погодили, що у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами.

Положеннями п. 6.5 Загальних умов передбачено, що лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений позивачем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Приписами п. 6.17 Загальних умов передбачено, що зобов'язання зі сплати всіх та будь-яких платежів за договором покладаються на лізингоодержувача, якщо інше прямо не передбачено договором. Лізингоодержувач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 робочих днів з моменту відправлення лізингодавцем відповідної вимоги або рахунку, якщо інший термін не встановлено у договорі.

Пунктом 8.3.1 Загальних умов передбачено, якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 робочих днів, лізингодавець має право надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, лізингодавець надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, лізингодавець має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1 договору. Сторони погодились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за договором.

Відповідно до п. 8.3.2 Загальних умов якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш ніж 30 днів, лізингодавець має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Положеннями п. 12.2 Загальних умов передбачено, що строк лізингу починається за дати підписання акта приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу (п. 5.4 умов).

Положеннями п. 12.6 Загальних умов сторони погодили, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір/відмовитися від договору та право на повернення об'єкта лізингу, зокрема, у випадку коли лізингоодержувач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Згідно п. 12.7 Загальних умов день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору визначається лізингодавцем у відповідному повідомленні/вимозі. Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від договору та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефону засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від договору. Таке повідомлення/вимога надсилається лізингодавцем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням лізингоодержувача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). У випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, лізингоодержувачем вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП "Укрпошта" при прийняття повідомлення для відправки.

Відповідно до п. 12.9 Загальних умов у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Пунктом 12.13 Загальних умов сторони погодили, що у випадках, передбачених зокрема, п. 12.6 договір вважається розірваним на 10 (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 12.3 Загальних умов).

На виконання умов Договору фінансового лізингу позивач передав відповідачу у лізинг транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten 2.0 I TDI, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, номер двигуна - НОМЕР_2, вартістю - 202455 грн., а відповідач прийняв об'єкт лізингу, про що свідчить акт прийому-передачі від 07.08.2014 року, який підписаний в трьохсторонньому порядку уповноваженими представниками сторін, дилера та скріплений печатками позивача та дилера, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що є додатком до договору, сторони погодили черговість сплати, розмір авансового та адміністративного платежів, розмір суми відшкодування частини вартості об'єкту лізингу, розмір процентів, комісії та загальну суму лізингових платежів.

Для оплати чергових 9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів за прийнятий відповідачем предмет лізингу, позивач виставив відповідачу до сплати наступні рахунки - фактури: № 00268147 від 06.04.2015 року на суму 10141,67 грн., №00274897 від 06.05.2015 року на суму 9099,87 грн., №00280557 від 04.06.2015року на суму 9072,69 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Оскільки, відповідач свої зобов'язання щодо сплати чергових 9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів у встановлений графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) строк в повному обсязі не виконав, позивач направив відповідачу відповідні нагадування про несплату: від 05.05.2015 року, від 19.05.2015 року, від 03.06.2015 року, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Разом з третім нагадуванням про несплату від 03.06.2015 року позивачем направлено відповідачу вимогу №00010139 від 03.06.2015 року про сплату заборгованості, повернення об'єкту лізингу протягом 10 робочих днів з дати доставки повідомлення та відмову від договору, яку відповідач отримав 04.07.2015 року, що підтверджується підписом відповідача на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Завірені копії зазначених документів залучені до матеріалів справи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

У зв'язку з припиненням дії Договору фінансового лізингу лізингоодержувач передав, а лізингодацець прийняв 06.07.2015 року об'єкт лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, про що свідчить акт прийому-передачі, який підписаний в трьохсторонньому порядку уповноваженими представниками сторін, дилера та скріплений печатками позивача та дилера, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Разом з тим, свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів відповідач в повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 11393,03 грн.

При цьому, під час нового розгляду спору, виходячи з наданого позивачем в судовому засіданні 27.02.2017 року розрахунку, судом встановлено, що наведена заборгованість є частковою несплатою 9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів в гривневому еквіваленті на дати настання строків таких платежів, що відображено у відповідних рахунках-фактурах.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до положень ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Проте, всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами Договору, відповідач в повному обсязі не виконав своїх зобов'язань щодо сплати чергових 9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів, у зв'язку з чим за ним на час розгляду справи рахується заборгованість в розмірі 11393,03 грн. Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідач суду не надав.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно заявлено позов про стягнення 11393,03 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів (9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів, які передували фактичному поверненню об'єкта лізингу). Таким чином, позов у відповідній частині підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо сплати чергових лізингових платежів, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних від прострочених сум лізингових платежів.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку позивача інфляційні втрати нараховані на суми прострочених лізингових платежів за загальний період прострочення з 15.04.2015 року по 17.09.2015 року складають 628,55 грн., 3% річних нараховані на суми прострочених лізингових платежів за загальний період прострочення з 15.04.2015 року по 17.09.2015 року складають 90,12 грн.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем невірно визначено початок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, оскільки відповідно до Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів (плану відшкодування) дата сплати чергового 9-го лізингового платежу є 15.04.2015 року, чергового 10-го лізингового платежу є 15.05.2015 року, а тому прострочення у даному випадку щодо сплати чергового 9-го лізингового платежу виникає з 16.04.2015 року, щодо сплати чергового 10-го лізингового платежу виникає з 16.05.2015 року.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних за заявлений період, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», з урахуванням встановленого судом початку прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо сплати чергових 9-го та 10-го лізингових платежів, дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 153,57 грн. інфляційних втрат та 89,49 грн. 3% річних, відповідно в іншій частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити.

При цьому, колегія суддів враховує, що хоча лізингові платежі визначені в доларах США, що є перешкодою для нарахування інфляційних, однак, на момент настання строку платіж має сплачуватись в гривневому еквіваленті станом на відповідну дату, тобто зобов'язання набуває гривневого вираження і в разі несплати платежу, прострочення триває щодо суми, вираженої в гривневому еквіваленті. Таким чином, нарахування інфляційних є правомірним та обґрунтованим.

Позивач на підставі п. 8.2.1 Загальних умов просить суд за порушення строків сплати чергових лізингових платежів стягнути з відповідача пеню в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, розмір якої за розрахунком позивача за загальний період прострочення з 15.04.2015 року по 17.09.2015 року складає 300,40 грн.

Також, позивач посилаючись на п. 8.2.2 Загальних умов, яким встановлено, що у випадку прострочення сплати платежу до позивача застосовуються, зокрема, штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу, просить суд стягнути з відповідача за невиконання умов договору штраф, який за розрахунком позивача складає 515,18 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом вже встановлено вище, що позивачем невірно визначено початок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, а тому прострочення щодо сплати чергового 9-го лізингового платежу виникає з 16.04.2015 року, щодо сплати чергового 10-го лізингового платежу виникає з 16.05.2015 року.

Оскільки розмір пені, визначений сторонами в договорі складає 10% річних, що в перерахунку на день прострочення не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, вимога про стягнення 300,40 грн. пені підлягає задоволенню.

Здійснений позивачем розрахунок штрафу є арифметично вірним, відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що відповідач не виконав вчасно зобов'язання у розмірі основної суми заборгованості відповідно до договору, таким чином фактично утримував грошові кошти, належні позивачеві без достатньої правової підстави, отже користувався чужими грошовими коштами, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами, розмір яких за його розрахунком за загальний період прострочення з 15.04.2015 року по 17.09.2015 року складає 887,84 грн.

Дані вимоги позивача обґрунтовані тим, що оскільки договором та законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами за період прострочення виконання грошового зобов'язання не встановлений, то на думку позивача, доцільним є застосування аналогії закону (ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України) на підставі ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, яка регулює відносини позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Положеннями ст. 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Таким чином, аналогію закону можна застосовувати виключно у подібності спірних неврегульованих правовідносинах.

Нормою ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що договори лізингу та позики є різними за своєю правовою природою видами договірних зобов'язань і для них не є характерним регулювання подібних за змістом цивільних відносин, що в свою чергу виключає можливість застосування до договору лізингу за аналогією права будь-яких норм законодавства, які регулюють відносини позики, зокрема, ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.12.2010 у справі № 3-65гс10, від 20.08.2013 у справі № 3-22гс13, від 27.12.2010 у справі № 9/67-38 та від 15.04.2015 у справі № 3-39гс15.

Оскільки сторонами розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у договорі не встановлено, взагалі договором не передбачено підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, а чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору лізингу положень про позику, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 887,84 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованими, а тому суд правомірно відмовив у їх задоволенні.

У зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов договору про фінансовий лізинг, позивач з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором був змушений звернутися до спеціалізованих організацій з метою надання послуг з супроводження повернення об'єкту лізингу, послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, внаслідок чого він поніс збитки (реальні збитки) в розмірі 6094,32 грн., які останній просить суд стягнути з відповідача на підставі ст. 22 ЦК України.

В підтвердження понесених витрат на оплату наданих послуг з супроводження повернення об'єкту лізингу, послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді в розмірі 6094,32 грн., позивач посилається на договір про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03.02.2011 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 02.07.2015 року № 49 до договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03.02.2011 року, рахунок на оплату від 31.07.2015 року № 230, платіжне доручення від 07.08.2015 року №50023906, договір про надання юридичних послуг від 09.06.2010 року №17/2010, акт від 17.09.2015 року до договору про надання юридичних послуг від 09.06.2010 року № 17/2010, рахунок-фактуру від 17.09.2015 року № 607, від 25.09.2015 року № 50124664.

За приписами ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно положень ст. 224 Господарського кодексу України, які узгоджуються з положеннями ст. 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.ст. 623, 1166 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку ст. 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд зазначає, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Отже, отримання позивачем послуг з супроводження повернення об'єкту лізингу, послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Крім того, наведені позивачем докази в обґрунтування вимоги про стягнення збитків за часом їх складення та виконання не можуть бути пов'язані зі спірним порушенням.

Таким чином, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку із порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором) не відповідають вимогам ст. 22 Цивільного кодексу України та ст. 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 6097,32 грн. є безпідставною, необґрунтованою, а тому місцевий господарський суд правомірно відмовив у її задоволенні.

Також позивач зазначає, що в результаті порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань та припинення Договору про фінансовий лізинг йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 167804,51 грн., які дорівнюють різниці між вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіка покриття витрат на момент повернення об'єкту лізингу, які позивач просить суд стягнути з відповідача на підставі пункту 12.9 Загальних умов та ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ч. 5. ст. 225 Господарського кодексу України сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

Згідно п. 6.3 Загальних умов лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання договору суми відповідно до чинного курсу обміну Євро/долара США (як обумовлено сторонами в договорі), встановленого українським комерційним банком (ПАТ "Креді Агріколь Банк" або іншим банком), або Національним банком України (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням лізингодавця, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню.

Відповідно до п. 12.9 Загальних умов, що є невід'ємним додатком до договору фінансового лізингу, сторони договору передбачили, що у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до договору. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов договору та чинного законодавства.

У зв'язку з чим, судом досліджено та встановлено, що як стверджує позивач, він продав об'єкт лізингу відповідно до договору купівлі-продажу/поставки бувшого в використанні автомобіля від 10.08.2015 року, укладеного між позивачем у справі та ТОВ "Автомир", завірена копія якого залучена до матеріалів справи, згідно якого ціна автомобіля (об'єкту лізингу за договором укладеного між сторонами) становить 172962,60 грн.

Також, позивач зазначає, що станом на дату розірвання Договору про фінансовий лізинг відповідачем залишилися невиплаченими лізингові платежі (не враховуючи заборгованість за договором за період з квітня 2015 року по червень 2015 року) в розмірі 15967,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 10.08.2015 року (дата укладення договору купівлі-продажу) складає 340767,11 грн. (15967,72 доларів США х 21,341 грн./дол. США згідно курсу валют станом на 10.08.2015 року - дата укладення договору купівлі-продажу = 340767,11 грн.).

Отже, різниця між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент повернення об'єкта лізингу становила 167804,51 грн. (340767,72 грн. розмір несплачених лізингових платежів на момент повернення об'єкта лізингу - 172962,60 грн. продажною вартістю об'єкта лізингу = 167804,51 грн.).

Як зазначив суд касаційної інстанції, частинами 2, 4 ст.653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача, і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними.

Таким чином, з огляду на вказівки суду касаційної інстанції, безпідставною є вимога про сплату лізингових платежів, які складаються з плати за користування об'єктом лізингу та вартості об'єкта лізингу, яка підлягала відшкодуванню за період лізингових відносин з метою набуття об'єкта лізингу у власність за період, в якому лізингові відносини були припинені і об'єкт лізингу фактично було повернуто.

З огляду на викладене суд, дослідивши зміст п. 12.9 Загальних умов, дійшов висновку, що відповідна умова була покликана компенсувати лізингодавцю втрати від знецінення об'єкта лізингу за період його перебування у лізингоодержувача в разі недосягнення результату та мети договору лізингу, а саме повного відшкодування вартості придбаного для відповідача об'єкта лізингу. Формулювання щодо відшкодування різниці між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу) співвідноситься з такою складовою лізингових платежів, як відшкодування об'єкта лізингу, на яке розраховував позивач укладаючи договір.

Таким чином, порушення умов Договору фінансового лізингу та наявність підстав дострокового його розірвання призвели до ситуації, в якій понесені позивачем витрати на придбання об'єкту лізингу виявились більшими, ніж сума фактично відшкодованої вартості в складі сплачених лізингових платежів та вартістю, за яку було продано повернутий об'єкт лізингу бувший у використанні автомобіль). Тобто внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач поніс фактичні збитки у вигляді відповідної різниці і в разі, якби зобов'язання належно виконувалось відповідачем, розрахована вартість відшкодування була б сплачена і позивач не був би змушений продавати об'єкт лізингу іншій особі за ціною, яка фактично не покрила залишкової вартості об'єкта лізингу.

Як вбачається з Договору фінансового лізингу та графіку сплати лізингових платежів, первісна вартість об'єкта лізингу складала 16500 дол. США, з яких було відшкодовано 2475 дол. США за рахунок сплаченого відповідачем авансового платежу і визначено, що обсяг фінансування в ході лізингових відносин передбачав відшкодування вартості об'єкта лізингу в сумі 14025 дол. США.

З урахуванням факту задоволення судом вимоги про стягнення заборгованості за 9, 10, 11 лізинговими платежами, якими закривається сплата лізингових платежів за період фактичного користування станом на момент повернення об'єкту лізингу, тобто по червень 2015 року (включно), згідно з графіком сплати лізингових платежів, залишкова невідшкодована вартість об'єкту лізингу складала 11308,12 дол. США, а не 15967,72 дол. США як зазначає позивач, оскільки Договір достроково розірвано і відсутні підстави для стягнення з відповідача несплачених лізингових платежів за період, в якому користування вже не відбувалось.

В той же час, після повернення об'єкту лізингу, позивач продав його за 172962,60 грн., що за відповідним погодженим сторонами курсом дол. США 21,341 грн. складало 8104,71 дол. США. Тобто сума реалізації об'єкту лізингу була меншою, ніж залишкова вартість об'єкта лізингу на відповідну дату на 3203,41 дол. США, що складає 68363,98 грн.

Порахувавши інакше 11308,12 дол. США х 21,341 (курс) складає 241326,59 грн. за мінусом вартості продажу - 172962,60 грн. також складає 68363,98 грн.

Таким чином, відповідна різниця в сумі 68363,98 грн. є збитками позивача у вигляді упущеної вигоди, як різниця між сумою відшкодування вартості об'єкта лізингу, на яку позивач розраховував в разі належного виконання відповідачем Договору фінансового лізингу та сумою відшкодування, яку позивач фактично отримав у зв'язку з необхідністю продажу об'єкта лізингу іншій особі через порушення відповідачем Договору фінансового лізингу.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди підлягає частковому задоволенню в сумі 68 363,98 грн.

Вищевикладене спростовує доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки відсутня обов'язкова складова цивільного правопорушення - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, а тому вони є необґрунтованими.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач просить оскаржуване рішення скасувати повністю, однак не наводить жодних підстав неправомірності стягнення з нього заборгованості по лізинговим платежам, неустойки та коштів, передбачених ст. 625 ЦК України.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, доводи апелянта щодо скасування рішення суду є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі № 911/4776/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі № 911/4776/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/4776/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

В.В. Куксов