ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року Справа № 910/10364/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Малетича М.М.,

суддів: Картере В.І.,

Плюшка І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 року у справі № 910/10364/16 господарського суду міста Києва за позовом Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент", третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання договорів недійсними,

за участю представників:

Позивача: Колосюк В.А., дов. б/н від 03.04.2017 року,

Відповідача 1: не з'явився,

Відповідача 2: не з'явився,

Третьої особи: Герасименко Т.В., дов. № 27-640/17 від 10.01.2017 року.

В с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" (далі - ПАТ "Омега Банк", Банк, Позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" (далі - ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" (далі - ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", Відповідач 2) про визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ "Омега Банк" і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" 31.12.2014 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за №1898, зі змінами і доповненнями, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" і ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" 04.07.2015 року посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за № 912, зі змінами і доповненнями.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача, було залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, Третя особа).

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 року, у позові ПАТ "Омега Банк" відмовлено повністю.

У поданій касаційній скарзі, та поясненнях до неї, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Омега Банк", посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст.ст. 34, 41 - 43, 47 Господарського процесуального кодексу України, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ "Омега Банк" про визнання договорів недійсними.

У поданих до суду касаційної інстанції письмових поясненнях, представник Фонду також просив задовольнити касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Омега Банк" та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.05.2017 року, у зв'язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. на лікарняному, здійснено зміну складу колегії суддів для розгляду вказаної касаційної скарги у складі: Малетича М.М. - головуючий (доповідач), Картере В.І. та Плюшка І.А.

До початку розгляду касаційної скарги по суті від представника Відповідача 1 та Відповідача 2 через канцелярію суду надійшли письмові клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку з його зайнятістю в судовому засіданні з розгляду іншої справи, що розглядається господарським судом.

Вказані клопотання колегією суддів було розглянуто і, з огляду на вказані у ньому причини та представлені матеріали справи, було відхилено, як безпідставні.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Водночас, частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 ст. 215 цього Цивільного кодексу України також встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Разом з тим, статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При чому, статтею 204 цього ж Кодексу встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Поряд з цим, статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ж частин 1 та 3 ст. 1049 цього ж Кодексу, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 31.12.2014 року між ПАТ "Омега Банк" (Продавець) і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 1898 (далі - Договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року), за умовами якого (п.п. 2.1., 2.2.) Продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Цим засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим договором, як продаж та застосовуються до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги.

Пунктом 2.3. Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року визначено, що права вимоги переходять від Продавця до Покупця, та обов'язки Продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

При цьому, в пункті 1.1. Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року сторони погодили, що "Загальна купівельна ціна" є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку № 1 та становить 5000000,00 грн. "Купівельна ціна за право вимоги" означає суму, що визначена як "Купівельна ціна" у додатку 1 (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги) щодо кожного права вимоги. "Позичальник" означає позичальника за кредитним договором, які зазначені в додатку 1 (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги). "Права вимоги" означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості кредитора до Позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги Продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. "

В додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року викладено перелік договорів та купівельна ціна за право вимоги, який містить перелік боржників, реквізити правочинів, а також купівельну ціну окремого права вимоги за кожним правочином.

При чому, загальна ціна усіх договорів, за якими передано право вимоги склала ,02 грн., а купівельна ціна - 5000000,00 грн.

На виконання умов Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року між ПАТ "Омега Банк" (Продавець) і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" (Покупець) 31.12.2014 року було підписано Акт приймання-передачі прав вимоги, відповідно до якого Продавець передав, а Покупець прийняв право вимоги, зазначені у додатку до цього Акту, що посвідчує факт здійснення відступлення.

В наступному, 09.01.2015 року між ПАТ "Омега Банк" (Продавець) і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" (Покупець) було укладено додатковий договір до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 4, за яким сторони виклали вищезгаданий додаток № 1 у новій узгодженій редакції та підписали відповідний Акт приймання-передачі прав вимоги до додаткового договору.

Крім того, 04.07.2015 між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" (Продавець) і ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 912 (далі - Договір купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 року), за умовами якого (п.п. 2.1., 2.2.) Продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Цим засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим договором, як продаж та застосувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу прав вимоги.

Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 року, сторони погодили, що "Загальна купівельна ціна" є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку 1 та становить 5100000,00 грн. "Купівельна ціна за право вимоги" означає суму, що визначена як "Купівельна ціна" у додатку № 1 щодо кожного права вимоги. "Позичальник" означає позичальника за кредитним договором, які зазначені в додатку 1 (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги). "Права вимоги" означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Пунктом 2.3. Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 року визначено, що права вимоги переходять від Продавця до Покупця та обов'язки Продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Також, на виконання умов Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 року між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" (Продавець) і ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" (Покупець) 04.07.2015 року було підписано Акт приймання-передачі права вимоги, відповідно до якого Продавець передав, а Покупець прийняв право вимоги, зазначені у додатку до цього Акту, що посвідчує факт здійснення відступлення.

Крім того, 06.07.2015 року між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" (Продавець) і ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" (Покупець) було укладено додатковий договір до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 року, посвідчений нотаріально та зареєстрованим в реєстрі за № 915, яким сторони виклали вищезгаданий додаток № 1 у новій узгодженій редакції, а також підписали відповідний Акт приймання-передачі права вимоги до додаткового договору.

Також, як вбачається з матеріалів справи, Постановою Правління НБУ від 02.03.2015 року № 152 "Про віднесення ПАТ "Омега Банк" до категорії неплатоспроможних", ПАТ "Омега Банк" було віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2014 року № 52 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Омега Банк", з 03.03.2015 року було розпочато процедуру виведення ПАТ "Омега Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (п. 1), тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці, а саме: з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно (п. 2), та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк".

Відповідно до копії акту від 07.04.2015 року перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ "Омега Банк" протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану Банку та які відповідають критеріям, передбаченим частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", комісією, на виконання наказів Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк" було проведено перевірку правочинів, укладених ПАТ "Омега Банк" в період з 03.03.2014 року по 03.03.2015 року щодо їх відповідності критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та встановлено, зокрема, наявність правочину по відчуженню активів, який викликає сумнів щодо відповідності ціни відчуження рівню ринкових цін, а саме - Договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, укладений між ПАТ "Омега Банк" і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", за яким права вимоги було продано за 5000000 грн., тоді як незалежним експертом вартість прав вимоги в сумі ,02 грн. була оцінена в 4919493,60 грн. при балансовій вартості застави ,03 грн.

З довідки Тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Омега Банк" також вбачається, що балансова вартість забезпечення за відчуженими ПАТ "Омега Банк" на користь ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" договорами, згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, укладеного між ПАТ "Омега Банк" і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" складає ,03 грн.

З огляду на таке, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк" своїм листом № 582 від 21.05.2015 року повідомила ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" про здійснену перевірку Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, укладеного між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" і ПАТ "Омега Банк" та виявлення ознак нікчемності вказаного договору з підстав, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В наступному, 06.07.2015 року Постановою Правління НБУ № 437 "Про відкликання банківської ліцензії ПАТ "Омега Банк" було відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ "Омега Банк", а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 127 "Про початок ліквідації ПАТ "Омега Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", за яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Омега Банк" з 06.07.2015 року та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Омега Банк".

У свою чергу, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Омега Банк" листами-повідомленнями за № 1360 від 22.07.2015 року і № 2079 від 11.12.2015 року знову повідомила ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" про те, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 та п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" було здійснено перевірку Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, укладеного між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" і ПАТ "Омега Банк" за результатами якої виявлено, що вказаний правочин є нікчемним з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 згаданого Закону.

Разом з цим, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2015 року у справі № 826/12348/15, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 року та Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 року, було визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк" щодо визнання нікчемним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, укладеного між ПАТ "Омега Банк" і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", посвідчений нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за № 1898, та визнано протиправним і скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк" щодо визнання нікчемним вказаного Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року.

Як вказувалось вище, вимогами ПАТ "Омега Банк" у даній справі є визнання договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ "Омега Банк" і ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" 31.12.2014 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за № 1898, зі змінами і доповненнями, нікчемним, та про визнання договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" і ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" 04.07.2015 року посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за № 912, зі змінами і доповненнями, недійсним, з посиланням на ст.ст. 16, 203, 215, 216, 328, 512, 514, 1083 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 34, 35 та п.п. 1-3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і на те, що загальна купівельна ціна прав вимоги за вказаним вище договорами купівлі-продажу становить 5000000,00 грн., тоді як загальна сума заборгованості за кредитними платежами становить ,02 грн., тобто - вартість прав вимоги є значно нижчою від звичайної ринкової ціни більш як на 20%, що у свою чергу свідчить про нікчемність вказаних правочинів. Крім того, згідно доводів Позивача, за своєю суттю спірні договори купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року і від 04.07.2015 року є договорами факторингу, тоді як згідно положень ст. 1083 Цивільного кодексу України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, з посиланням на ст.ст. 202, 215, 216, 316, 317, 321, 509, 512-516, 525, 526, 626-629, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 189-191, 193 Господарського кодексу України, п.п. 1-3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та представлені матеріали справи, дійшов висновку про те, що Позивачем не доведені і судом за результатами дослідження обставин справи та перевірки їх належними та допустимими доказами не встановлені правові підстави нікчемності (в межах заявлених позовних вимог) договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року, тоді як договір купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 року, зі змінами та доповненнями, жодним чином не суперечив в момент його укладення приписам законодавства і судом не встановлено, що станом на момент даного вирішення спору вказаний оспорюваний правочин порушує права та охоронювані законом інтереси Позивача, у зв'язку з чим, у задоволенні позову ПАТ "Омега Банк", відмовив повністю.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки, такі висновки судів не відповідають в повній мірі обставинам справи та були зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У зв'язку з цим, з огляду на представлені докази та обставини справи, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ "Омега Банк" у даній справі, суд першої інстанції не врахував те, що принцип повноти оцінки доказів, передбачений ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу Кодексу, означає, що суд зобов'язаний дослідити і оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими. Водночас, суд не позбавлений права запропонувати сторонам подати додаткові докази, а в разі виникнення в цих осіб труднощів, за їх клопотанням - сприяє у витребуванні таких доказів.

Тому, дійшовши фактично формального висновку про те, що оскаржувані ПАТ "Омега Банк" договори не суперечать вимогам законодавства та не порушують прав інших осіб, місцевий господарський суд не врахував те, що положення ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати у взаємозв'язку з ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу та фактично ухилилися від дослідження обставин, на які Позивач посилався у позовній заяві і які, на його думку, є підставами для визнання недійсними вказаних договорів.

Так, відмовляючи у даному позові, суд першої інстанції не приділив належної уваги тій обставині, що загальна купівельна вартість прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року становить 5000000,00 грн., тоді як загальна сума заборгованості за кредитними платежами становить ,02 грн., що фактично є значним заниженням ринкової ціни, більш як на 20%, отриманих за вказаним договором майнових прав.

При цьому, статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати необхідні для цього докази, при цьому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Так, суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову у позові та вказуючи на відсутність підстав для визнання недійсними спірних договорів, жодним чином не зазначив при цьому - які саме докази у справі, що були досліджені судом, надали можливість спростувати доводи Позивача, з якими останній пов'язував недійсність спірних угод.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, який, відповідно до положень ст.ст. 99 та 101, 11112 Господарського процесуального кодексу України, під час перегляду судових рішень в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції та здійснює за наявними у справі і додатково поданими доказами повторний розгляд справи, в порушення вимог ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу, стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, також не приділив у повній мірі уваги вимогам вищезазначених норм матеріального права та обставинам справи, про які вказувалось вище, та які мають значення для правильного вирішення спору.

Зокрема, дослідивши підстави позову ПАТ "Омега Банк" щодо недійсності спірних договорів та вказавши на те, що Позивачем не було подано доказів того, що загальна купівельна ціна за договором купівлі-продажу від 31.12.2014 року є вищою або нижчою від звичайних цін на майнове право вимоги, суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив з цього приводу та не прийняв до уваги доводи Позивача про те, що укладаючи Договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року його сторони керувалися Звітом незалежної оцінки ринкової вартості майнових прав від 30.12.2014 року, який за рецензією Експертної ради від 25.09.2015 року класифіковано, як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний з метою, вказаною у тексті звіту, не перевіривши належним чином такі доводи сторони, як це передбачено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, у тому числі - шляхом призначення для цього у справі відповідної експертизи, про що просив у своєму клопотанні і сам Позивач, безпідставно відхиливши таке клопотання, у зв'язку з чим, як і суд першої інстанції, дійшов передчасних висновків про відсутність наведених Позивачем обґрунтувань та відповідних доказів для задоволення даного позову.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування чи зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При цьому, відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на зазначене таке, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові у даній справі та постанова апеляційного господарського суду про залишення такого рішення без змін, в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, було прийнято без всебічного, повного і об'єктивного розгляду усіх обставин справи в їх сукупності, що є підставою для скасування прийнятих судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід врахувати наведене, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних у ній доказів, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін, а також правовідносини, що виникли між сторонами та, в залежності від встановленого і вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 1119, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у справі № 910/10364/16 скасувати повністю, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий - суддя Малетич М.М.

Судді Картере В.І.

Плюшко І.А.