ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017р. справа № 914/984/17

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Моделпак», м. Рівне

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про: стягнення 36 458,10 грн.

cуддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Воробчук В.М. - представник

від відповідача: не з'явився

На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Моделпак» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 36 214,02 грн. основного боргу та 244,08 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 24.05.2017р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 06.06.2017р.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідній ухвалі суду від 06.06.2017р.

В судових засіданнях представник позивача підтримував заявлені позовні вимоги, на виконання вимог ухвал суду подавав витребувані документи, просив суд позов задоволити.

Відповідач в жодне судове засідання явку свого уповноваженого представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, вимоги попередніх ухвал суду не виконав. Натомість, до суду повернулося повідомлення про належне вручення відповідачу ухвал суду по даній справі.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено відповідачу передбачені ст. 22 ГПК України права, як сторони в процесі (зокрема відкладався розгляд справи для надання можливості реалізації своїх прав сторонами), а тому суд, в межах процесуального Закону (ст.ст.43,69,75 ГПК України) вбачає за можливе розглянути спір за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши подані докази, суд встановив наступне:

22.12.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Моделпак» (позивачем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) було укладено договір поставки №101-2016, за умовами якого позивач зобов'язався поставити відповідачу у власність гофрокартонну продукцію, в строки та на умовах, що передбачено даним договором, а відповідач - прийняти та оплатити товар.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 36 214,02 грн., що підтверджується видатковою накладною №23021 від 23.02.2017р. та товарно-транспортною накладною №305.

Відповідно до п. 5.2 договору, покупець на умовах передоплати оплачує 100% від вартості кожної партії товару на підставі рахунку від постачальника протягом 3 робочих днів з дня отримання рахунку.

Позивач стверджує, що станом на 16.05.2017р. відповідачем не було проведено оплати за отриманий товар в сумі 36 214,02 грн.

Згідно п. 6.1 договору, за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків за цим договором, винна сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 06.04.2017р. про сплату заборгованості.

Так, відповідач, у відповідь на претензію, визнав борг повністю та зобов'язався здійснити його погашення до 30.04.2017р.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що відповідачем так і не було здійснено оплати заборгованості, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення 36 214,02 грн. основного боргу з урахуванням 244,08 грн. 3% річних - в судовому порядку.

Розглянувши доводи позовних вимог, вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача суд вважає позовні вимоги такими що підлягають до задоволення частково. При цьому, суд виходить із наступного:

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як встановлено судом, на підставі укладеного між сторонами договору від 22.12.2016 року, позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується відповідними видатковою накладною №23021 від 23.02.2017р. та товарно-транспортною накладною, копії яких долучено до матеріалів справи, на загальну суму 36 214,02 грн. Накладні підписані сторонами без зауважень та застережень

Відповідач не здійснив оплати за поставлений товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 36 2014,02 грн.

Жодних документально підтверджених доказів, які свідчили б, що відповідач належним чином виконав свої зобов'язання та здійснив повну оплату за поставлений товар суду не надано. Більше того, відповідач у відповіді на претензію позивача від 06.04.2017р. визнав позовні вимоги повністю та зобов'язався до 30.04.2017р. провести оплату боргу. Однак, як вбачається, своїх зобов'язань відповідач так і не виконав.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що позивачем представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 6.1 договору, за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків за цим договором, винна сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

На підставі даного положення закону та договору, позивач, у зв'язку з порушенням терміну виконання зобов'язання, здійснив нарахування відповідачу 244,08 грн. 3% річних.

В цій частині позовних вимог господарський суд дійшов висновку відмовити в їх задоволенні, з огляду на наступне:

Зокрема, як передбачено сторонами в п. 5.2 договору, покупець на умовах передоплати оплачує 100% від вартості кожної партії товару на підставі рахунку від постачальника протягом 3 робочих днів з дня отримання рахунку.

Так, початковий період (строк) з якого можливе нарахування процентів річних за неналежне виконання зобов'язання з боку відповідача пов'язане зі спливом трьохденного терміну з дня виставлення рахунку.

Однак, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують виставлення такого рахунку позивачем. Про відсутність таких доказів підтвердив і сам позивач в останньому судовому засіданні.

Відтак, позовні вимоги про стягнення 3 % річних не підлягають до задоволення.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 36 214,02 грн. основного боргу.

Витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43,33,34,44,49,75,82,84,85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Моделпак» - задоволити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Моделпак» (адреса: 33027, м. Рівне, вул. Д. Галицького, 5/1, ) 36 214,02 грн. основного боргу та 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 244,08 грн. 3% річних - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 та 117 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 20.06.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.06.2017р.

Суддя Юркевич М. В.