ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа № 921/172/17-г/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя Желік М.Б.

Суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" вих.№118 від 14.04.2017 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 року

у справі № 921/172/17-г/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари", юридична адреса: вул. Данила Галицького, 5/1, м.Рівне, поштова адреса: вул. Луцька, 25, м. Нововолинськ, Волинська область,

до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро", вул. Текстильна , 40-А, м.Тернопіль,

про: cтягнення 6902 грн. - суми боргу за поставлений товар, 1094 грн. 26 коп. штрафних санкцій за затримку оплати за поставлений товар,

за участю представників сторін:

від скаржника: не з'явився.

від заявника (боржника): не з'явився.

Заяв про відвід складу суду не надходило. Клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

У судовому засіданні 07.06.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 року у справі № 921/172/17-г/16 (суддя Хома С.О.) позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" 6 902 грн. 00 коп. сума боргу за поставлений товар; 644 грн. 69 коп. - штрафних санкцій за затримку оплати за поставлений товар (неустойка у вигляді пені); 1 510 грн. 04 коп. - судового збору в повернення сплачених судових витрат. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 року у справі № 921/172/17-г/16, Товариство з обмеженою відповідальністю "Альваро" подало апеляційну вих.№118 від 14.04.2017 року. На думку апелянта, при прийнятті оскаржуваного рішення мала місце неповнота зясування фактичних обставин справи. Тому просить скасувати рішення від 29.03.2017 року та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно з автоматизованим розподілом справ КП Документообіг господарських судів, 23.05.2017 року справу за №921/172/17-г/16 розподілено до розгляду головуючому судді Желіку М.Б., а членами колегії визначено суддів Костів Т.С., Марко Р.І.

24.05.2017 року ухвалою Львівського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги визнано достатніми для прийняття їх до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 07.06.2017 року.

06.06.2017 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін, а також просить розгляд апеляційної скарги провести без участі його представника.

У судове засідання 07.06.2017 року представники сторін не зявилися. Відповідач про час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Відтак, враховуючи належне повідомлення сторін про час розгляду апеляційної скарги та відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними матеріалами та за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

21 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альваро" (надалі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" (надалі постачальник) укладено договір поставки б/н (надалі договір поставки), відповідно до пп.1.1 п.1 якого постачальник зобовязується поставляти та передавати у власність покупця паперово-картонну продукцію (далі іменується товар), а покупець зобовязується прийняти і оплачувати товар у відповідності до умов договору. Загальна сума договору визначається сумою вартостей товару, що вказана у всіх видаткових накладних, підписаних і скріплених печатками сторін.

Згідно з п.3.11 договору передача товару покупцеві оформляється шляхом підписання видаткової накладної, товарно-транспортної накладної.

Матеріалами справи підтверджено (видаткова накладна №18052), що 18.05.2016 року постачальник передав Товариству з обмеженою відповідальністю "Альваро" на підставі рахунку-фактури №СФ-022286 від 18.05.2016 року товар на загальну суму 7 902,00 грн. До позовної заяви також долучено копію товарно-транспортної накладної №ВФ-00000007 від 18.05.2016 року.

Договором поставки визначено порядок розрахунків. Так, ціна на товар є договірною і вказується в специфікаціях та зазначається у видаткових накладних (п.4.1). Згідно з Протоколом узгодження розбіжностей №1 до договору поставки, укладеного 21 березня 2016 року, підписаного представниками та скріпленим печатками сторін, п.4.2 викладено в наступній редакції: покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника наступним чином: 50% вартості товару впродовж 2 (два) робочі дні з моменту отримання постачальником заявки на виготовлення товару, 50% вартості товару в день поставки товару, але не пізніше наступного робочого дня після поставки товару.

Докази оплати отриманого товару у відповідності до п.4.2 договору відсутні. Станом на 31.05.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Альваро" і Товариство з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" склали, підписали та скріпили печатками акт звірки взаєморозрахунків, згідно з яким заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" становить 7 902,00 грн.

10.10.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" надіслала покупцю претензію вих.№330/10-16 від 05.10.2016 року, відповідно до якої просило розглянути претензію, перерахувати кошти за поставлений товар у розмірі 7 902,00 грн. та надати відповідь на вказану претензію.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" зазначає, що 21.12.2016 року відповідачем сплачено 1 000 грн. 00 коп., що підтверджується копією банківської виписки з 21.12.2016 по 21.12.2016, сформованої 28.03.2017 року, та копією платіжного доручення №642 від 21.12.2016 року, долучених до матеріалів справи. Із виписки по рахунку вбачається, що вказана оплата здійснена на підставі рахунку №СФ-022115 від 26.04.2016 року за товар в сумі 833,33 грн. та 166,67 грн. ПДВ. Зазначений рахунок у матеріалах справи відсутній, проте, суд, вирішуючи позовні вимоги, не вправі виходити за межі вимог, заявлених позивачем, які у даному випадку становлять 6 902,00 грн., а не 7 902,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч.1 ст.691 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.ч.1,2 ст.692 ЦК України).

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони визначили остаточний строк здійснення покупцем оплати не пізніше наступного робочого дня після поставки товару. Оскільки поставка здійснена 18.05.2016 року, то оплата мала бути здійснена 19.05.2016 року.

Правильними та законними є висновки місцевого суду про те, що вимогам, що ставляться до первинних документів відповідає видаткова накладна, яка підтверджує факт здійснення позивачем господарської операції з поставки продукції відповідачу, жодних заперечень з приводу поставки товару позивачем від відповідача не поступило, а відтак, у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за поставлений позивачем товар.

Судом встановлено, що продавець належним чином виконав умови договору поставки. Натомість покупець свій обовязок по оплаті отриманого товару виконав частково.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, вимога про стягнення 6 902,00 грн. заборгованості за поставлений товар є правомірною та підлягає задоволенню.

Крім вимоги про стягнення основного боргу, позивач просив стягнути 1 094 грн. 26 коп. пені за період з 13.08.2016 року по 08.02.2017 року.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п.5.9 договору поставки з врахуванням п.1 Протоколу узгодження розбіжностей №1, за прострочення строків оплати товару, покупець зобовязаний сплатити на вимогу постачальника неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми товару за кожний день прострочення оплати.

У п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п.1.12 постанови).

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення пені, місцевий суд правильно зазначив, що позивачем порушено порядок нарахування даного виду штрафних санкцій, передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, оскільки прострочення виникло 20.05.2016 року, а не 13.08.2016 року, і тривало шість місяців до 20.11.2016 року, а не по 08.02.2017 р., як вказав позивач. Здійснивши перерахунок пені, колегія суддів погоджується з висновками суду про обгрунтованість суми пені за період з 13.08.2016 по 20.11.2016 року у розмірі 644 грн. 69 коп. Відтак, у задоволенні стягнення пені в розмірі 449,57 грн. необхідно відмовити.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи і прийнято законне рішення про часткове задоволення позовних вимог. Апелянтом (відповідачем у справі) не обгрунтовано, які саме порушення матеріального чи процесуального права допустив місцевий суд при вирішенні даного спору, як і не спростовано заявлених позовних вимог. Посилання в апеляційній скарзі на прийняття рішення за відсутності відповідача не впливають на законність прийнятого рішення і не підтверджують порушення права відповідача, адже з матеріалів справи вбачається як належне повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" про призначення справи до розгляду та про відкладення розгляду справи (повідомлення про вручення поштового відправлення), так і відсутність будь-яких дій відповідача щодо надання відзиву, клопотань, заяв щодо розгляду справи та вирішення спору.

У відповідності до ст. 103 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а рішення господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 року є законним і скасуванню не підлягає.

Сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за скаржником. При цьому колегія суддів зазначає, що ухвалою про прийняття до розгляду апеляційної скарги було зобовязано апелянта доплатити судовий збір у розмірі 98,96 грн. за подання апеляційної скарги. Оскільки рішення місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог не скасовано та не змінено, то розподіл судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відтак, 98,96 грн. підлягають сплаті до Державного бюджету України позивачем.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст. ст. 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" вих.№118 від 14.04.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 року у справі № 921/172/17-г/1 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" (вул. Данила Галицького, 5/1, м.Рівне, 33027, ) в дохід Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України, вул. Липська,18/5, м. Київ, 01601, , реквізити рахунку для зарахування до державного бюджету: ГУК у м. Києві/ м. Київ/ 22030106, , Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку 820019, рахунок 0001, код класифікації 22030106) 98,96 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали даної справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 12.06.2017 року.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.