ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2017 р. Справа № 922/2867/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Тихий П.В.,

за участю секретаря судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність від 19 липня 2016 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (вх.№1247 Х/1-42) на рішення Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у справі №922/2867/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського Харківської області від 18 жовтня 2016 року у справі №922/2867/16 (суддя Суслова В.В.) позов задоволено; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 71090,67 грн за період з 06.09.2013 року по 16.08.2016 року; 3% річних у розмірі 3424,43 грн за період з 06.09.2013 року по 22.08.2016 року; збитки від інфляції у розмірі 24351,80 грн за період з 06.09.2013 року по 31.07.2016 року; пеню у розмірі 3656,74 грн за період з 06.09.2015 року; неустойку в розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення обладнання у розмірі 10458,67 грн за період з 16.06.2016 року по 22.08.2016 року; судовий збір у розмірі 3072,73 грн. Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3: Рейсмус-Р3-6 №17195; стрічкову пилу; вентиляційний бункер; вентиляційне устаткування.

Відповідач з рішенням Господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у справі №922/2867/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; зупинити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у справі №922/2867/16.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

22 травня 2017 року від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення по суті спору.

22 травня 2017 року від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№5260).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22 травня 2017 року з огляду на клопотання фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, колегією суддів було відкладено розгляд справи.

У судове засідання, яке відбулось 12 червня 2017 року, зявився представник позивача. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка відповідача не була визнана обов'язковою, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини спору.

01 січня 2008 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивачем, орендодавцем) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідачем, орендарем) було укладено договір оренди.

01 січня 2008 року разом із підписанням договору був підписаний Акт прийому - передачі виробничого обладнання, відповідно до якого відповідачу було передано: Фрезер 1-ФСШ1А № 8937, Фрезер 2-ФСШ1А №8337, ШЛПС 1, ШЛПС 2, Лицьовий -С2Ф4 № 102753, Реймус -Р3-6 № 17195, Реймус - СРВ - 8 №329, Стрічкова пила, Пила Ц424 № 15519, Заточный, Болгарка - КП- 321, Гострило - АВ- 9, Довбальний, Свердлувальний № 382218АР, Токарно-деревообробний верстат, Вентиляційний бункер, Вентиляційне устаткування. Загальна вартість вказаного в переліку обладнання складає 236362,00 грн.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди від 01 січня 2008 року та неповерненням відповідачем в повному обсязі орендованого майна після розірвання вказаного договору позивач просить суд:

1.стягнути Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

-суму основного боргу у розмірі 71090,67 грн;

-3% річних у розмірі 3424,43 грн;

-збитки від інфляції у розмірі 24351,80 грн;

-пеню у розмірі 3656,74 грн;

-неустойку в розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення обладнання у розмірі 10458,67 грн;

2.повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 Рейсмус-Р3-6 № 17195; стрічкова пила; вентиляційний бункер; вентиляційне устаткування.

З огляду на доведеність та фактичність позовних вимог суд задовольнив позов в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною позицією суду першої інстанції відповідач в апеляційній скарзі зазначає на відсутності підстав задоволення позовних вимог з огляду на:

1)відсутності доказів виконання договору оренди 01 січня 2008 року з боку позивача;

2)відсутності договірних правовідносин між сторонами після 31 грудня 2009 року, у звязку з не пролонгацією договору;

3)необхідності застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 01 січня 2008 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивачем, орендодавцем) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідачем, орендарем) було укладено договір оренди.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За змістом статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з пункту 1.1. договору, орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування (оренду) виробниче обладнання для використання у виробничих потребах.

Передача виробничого обладнання здійснюється на підставі Акту приймання-передачі приміщення, в якому фіксується технічний стан обладнання (пункт 2 договору).

Матеріалами справи підтверджено, що 01 січня 2008 року разом із підписанням договору був підписаний Акт прийому - передачі виробничого обладнання, відповідно до якого відповідачу було передано: Фрезер 1-ФСШ1А № 8937, Фрезер 2-ФСШ1А №8337, ШЛПС 1, ШЛПС 2, Лицьовий -С2Ф4 № 102753, Реймус -Р3-6 № 17195, Реймус - СРВ - 8 №329, Стрічкова пила, Пила Ц424 № 15519, Заточный, Болгарка - КП- 321, Гострило - АВ- 9, Довбальний, Свердлувальний № 382218АР, Токарно-деревообробний верстат, Вентиляційний бункер, Вентиляційне устаткування. Загальна вартість вказаного в переліку обладнання складає 236362,00 грн. Також сторони підтвердили, що стан технічного обладнання повністю відповідає домовленості сторін і придатний до цільового використання орендарем.

За користуванням майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина 1 статті 762 Цивільного кодексу України).

Згідно до частини 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина 5 статті 763 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 4.1. Договору, розмір орендної плати за договором складає 2120,00 грн. на місяць.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що сума, що підлягає сплаті, перераховується у безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 5-го числа кожного місяця.

Матеріалами срави підтверджується, що лише 24 березня 2013 року відповідачем було здійснено оплату розмірі 2000,00 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером № 1 та витягом з книги обліку доходів позивача.

В межах пункту 5.4. договору сторонами погоджено, що орендодавець може розірвати договір оренди в односторонньому порядку у разі прострочення сплати орендатором орендної плати впродовж трьох місяців, та вимагати відшкодування понесених збитків.

В частині 1 статті 782 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців.

У зв'язку з наявністю у відповідача заборгованості з орендної плати більше ніж три місяці 16 червня 2016 року позивачем було вручено особисто відповідачу вимогу про розірвання договору оренди від 01 січня 2008 року.

Відповідно до частини 2. статті 782 Цивільного кодексу України, у разі відмови наймодавця від договору найму, договір оренди є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Таким чином, договір оренди від 01 січня 2008 року є розірваним з 16 червня 2016 року.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що на час розгляду справи у суді першої інстанції договір оренди між сторонами розірваний, проте у відповідача мається заборгованість за період з 06 вересня 2013 року по 16 червня 2016 року у розмірі 71090,67 грн.

Будь-яких доказів в спростування вищевказаної заборгованості відповідачем не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 71090,67 грн, оскільки вказана вимога є доведеною, підтвердженою матеріалами та не спростована відповідачем.

Одночасно погоджується колегія суддів із висновком суду в частині стягнення пені та зазначає наступне.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (статті 610, 611 Цивільного кодексу України).

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У пункті 5.2. договору сторони визначили, що у разі прострочення орендної плати орендатор сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Перевіривши правомірність нарахувань позивачем суми пені відповідно до діючого законодавства, судом встановлено, що позивачем був наданий обгрунтований розрахунок пені за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, відповідно до якого сума пені складає 3656,74 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

Стосовно вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі 10458,67 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.2. Договору оренди, орендар по закінченню строку договору, а також у разі дострокового розірвання, у тижневий строк зобов'язується передати обладнання орендодавцю за актом, в якому фіксується технічний стан обладнання на момент повернення.

За змістом пункту 5.3. договору, за прострочення передачі майна, що є предметом даного договору, по закінченню строку оренди, орендатор сплачує орендодавцю неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Станом на час розгляду справи у суді першої інстанції, сторонами не було надано Акт повернення виробничого обладнання між сторонами, орендоване майно в повному обсязі позивачу не повернуто, у зв'язку з чим, місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку про стягнення з відповідача суми неустойки за прострочення повернення обладнання у розмірі 10741,33 грн за період з 16 червня 2016 року по 22 серпня 2016 року.

Правомірним є також висновок суду в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3424,43 грн та інфляційних втрат у розмірі 24351,80 грн за період з 06 вересня 2013 року по 22 серпня 2016 року, враховуючи наступне.

Згідно з положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас суд зазначає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Перевіряючи правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів встановила, що нарахування та періоди позивачем визначені вірно, згідно вимог діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 3424,43 грн та інфляційних втрат у сумі 24351,80 грн.

З приводу позовної вимоги позивача стосовно повернення орендованого обладнання суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України передбачено, що наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців.

Матеріалами справи підтверджується, що договір від 01 січня 2008 року розірваний між сторонами 16 червня 2016 року у зв'язку з невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором.

Втім після розірвання договору оренди, відповідач повернув орендоване обладнання лише частково. Рейсмус-Р3-6 № 17195, стрічкова пила, вентиляційний бункер, вентиляційне устаткування, які були надані відповідачеві за Актом прийому - передачі виробничого обладнання від 01 січня 2008 року - повернуті позивачеві не були.

Враховуючи відсутність доказів передачі орендованого майна позивачу в повному обсязі, а також приймаючи до уваги норми статті 782 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції законного задовольнив вимогу позивача щодо повернення виробничого обладнання, а саме: рейсмуса-Р3-6 № 17195, стрічкової пили, вентиляційного бункера, вентиляційного устаткування.

Доводи фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 стосовно відсутності доказів виконання договору оренди 01 січня 2008 року з боку позивача та передачі обладнання за іншим правочином від 2007 року колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

По-перше, посилаючись на існування договору оренди майна від 01 січня 2007 року, стороною не було надано жодного доказу укладення даного правочину сторонами.

По-друге, в акті прийому передачі від 01 січня 2008 року, що є додатком № 1 до Договору оренди від 01 січня 2008 року, дійсно здійснено виправлення із 2007 року на 2008 рік. Втім за умови, що апелянтом не надано доказів існування договору від 01 січня 2007 року, повернення орендованого майна за ним, вказана обставина не свідчить про передачу обладнання за іншим раніше укладеним правочином.

По-третє, відповідачем було частково здійснено оплату за оренду обладнання відповідно до договору від 01 січня 2008 року, що свідчить про визнання стороною факту укладеності та виконання договору оренди від 01 січня 2008 року з боку позивача.

Не виключає правомірності заявлення позовних вимог доводи апелянта стосовно відсутності договірних правовідносин між сторонами після 31 грудня 2009 року, у звязку з не пролонгацією договору.

У відповідності до пункту 8.1 Договору, строк дії Договору оренди з 01 січня 2008 року до 31 грудня 2008 року.

Відповідно до пункту 8.3 Договору, якщо строк договору закінчився, та жодна зі сторін не виявила бажання його припинити, договір вважається продовженим на той же строк.

За змістом пункту 8.2. Договору, у разі виробничої необхідності Орендодавець має право одностороннього розірвання договору, за умови повідомлення орендаря за два тижня.

Втім доказів відмови відповідача від Договору оренди від 01 січня 2008 року до суду не надано. Також відсутні докази направлення повідомлення про відмову від договору, розірвання договору на адресу позивача, відсутні докази отримання такого повідомлення позивачем.

Таким чином, твердження відповідача, що останній відмовився від виконання умов договору та прийняття обладнання позивачем, не підтверджується доказами, і спростовується обставинами справи у тому числі: проведенням часткової оплати, частковим поверненням майна і частковим використанням майна, яке було отримано в оренду за договором від 01 січня 2008 року. Слід зазначити, що за умови фактичного користування відповідачем обладнанням, його неповернення орендодавцю, факт пролонгації договору не впливає на право позивача стосовно отримання орендної плати та штрафних санкцій за її невиплати, а також 3 % річних та інфляційних втрат.

Не є свідченням незаконності судового рішення доводи відповідача стосовно необхідності застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог враховуючи наступне.

Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи судом першої інстанції. Відповідач знав про розгляд даної справи та мав можливість подати суду відповідні заперечення проти позову, зокрема і заяву про застосування позовної давності .

Однак фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не було подано до Господарського суду Харківської області заяву про застосування строків позовної давності, а тому будь-які підстави для застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача відсутні.

Таким чином, місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у справі №922/2867/16 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 ГПК України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у справі №922/2867/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 червня 2017 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя П.В.Тихий

Суддя Р.А.Гетьман