ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.06.2017 Справа № 920/507/17
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/507/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ», м. Суми,

до відповідача Відділу освіти Миколаївської селищної ради Білопільського району, Сумської області, смт. Миколаївка, Білопільського району Сумської області,

про стягнення 993 735,99 грн.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 156 від 30.12.2016р.,

відповідача ОСОБА_2, доручення №9 від 20.06.2017р.,

Суть спору: відповідно до поданого позову, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за постачання природного газу на загальну суму 933 735,99 грн., в тому числі: 855 732, 39 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 22 377, 88 грн. - інфляційні збитки, 5 568,03 грн. 3 % річних та 50 057,69 грн. пені, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 14 006,04 грн.

Відповідач подав відзив на позов від 16.06.2017 року № 167, в якому позовні вимоги визнає в повному обсязі, вказуючи що оплата за спожитий природний газ своєчасно не була проведена з причин відсутності проведення тендерної процедури закупівлі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

31.01.2017 року між сторонами укладено договір на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 41EBSmz437-17 (далі - договір), відповідно до якого (пункт 1.1 договору), позивач (постачальник) зобовязався поставити відповідачеві (споживачу) у 2017 році природний газ в необхідних для нього обємах (обсягах), а відповідач (споживач) зобовязується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки, та порядку, що визначні договором.

За січень-березень 2017 року позивачем відповідачеві поставлено природного газу на загальну суму 855 732,39 грн., що підтверджується матеріалами справи, зокрема, актами приймання-передачі природного газу № СМЗ00003657 від 28.02.2017 року, № СМЗ00005268 від 31.03.2017 року, № СМЗ00001808 від 31.01.2017 року які підписано сторонами та скріплено їх печатками (а.с. 20-21).

Відповідно до умов пункту 4.2.1 договору, 50% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується на умовах попередньої оплати до 10 числа поточного звітного місяця постачання. Оплата залишку вартості спожитого газу здійснюється споживачем до 10 числа місяця, наступного за звітним шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача суми, визначеної двостороннім актом прийому - передачі газу, виходячи з розрахунку вартості обсягу постачання газу у звітному періоді.

Пунктом 11.1 договору визначено, що цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині постачання газу з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання положень вищевказаного договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41EBSmz437-17 від 31.01.2017 року, позивач за січень-березень 2017 року передав, а відповідач отримав природний газ на загальну суму 855 732,39 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу № СМЗ00003657 від 28.02.2017 року, № СМЗ00005268 від 31.03.2017 року, № СМЗ00001808 від 31.01.2017 року, але відповідач порушив терміни розрахунків за отриманий природний газ, передбачені умовами укладеного між сторонами договору, в звязку з чим, у відповідача станом на 25.05.2017 року виникла заборгованість перед позивачем за спожитий природний газ в розмірі 855 732,39 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобовязання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно із статтею 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобовязання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки. За змістом статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Факт отримання відповідачем природного газу за договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 41EBSmz437-17 від 31.01.2017 року повністю підтверджується матеріалами справи, зокрема актами приймання-передачі природного газу № СМЗ00003657 від 28.02.2017 року, № СМЗ00005268 від 31.03.2017 року, № СМЗ00001808 від 31.01.2017 року, які підписано сторонами та скріплено їх печатками, актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2017 року 15.05.217 року.

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий природний газ не розрахувався, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що фактично на момент розгляду справи зобовязання з оплати отриманого природного газу відповідачем не виконано, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожитий природний газ в сумі 855 732,39 грн. визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

За несвоєчасне виконання грошових зобовязань за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41EBSmz437-17 від 31.01.2017 року, позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних збитків 22 377, 88 грн. за лютий-квітень 2017 року та 3 % річних в сумі 5 568,03 грн. за період з 11.02.2017 року по 26.05.2017 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків в сумі 22 377, 88 грн. та 3 % річних в сумі 5 568,03 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 наведеного вище Кодексу.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобовязання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки. За змістом статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Зокрема, пунктом 6.2.1 договору встановлено відповідальність за порушення відповідачем строків оплати, передбачених пунктом 4 даного договору, відповідно до якого, у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених пунктом 4 даного договору, із відповідача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, згідно приписів статті 599 Цивільного кодексу України.

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобовязаннями, які забезпечують належне виконання основного і є похідними від нього.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Аналогічні приписи містяться у статті 230 Господарського кодексу України, якою визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частина шоста статті 232 названого Кодексу встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною другою статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняться у письмовій формі.

Відповідно до умов пункту 6.2.1 договору, у разі порушення відповідачем (споживачем) строків оплати, передбачених розділом I V Договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період якої сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день простроченого платежу.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума пені у розмірі 50 057,69 грн. нарахована позивачем за період з 11.02.2017 року по 25.05.2017 року правомірно та обґрунтовано.

З огляду на викладене та враховуючи встановлений судом факт прострочення виконання відповідачем взятих на себе договірних зобовязань з оплати поставленого природного газу, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 50 057,69 грн. нарахованої позивачем за період з 11.02.2017 року по 25.05.2017 року підлягають задоволенню на підставі вимог статей 549-552 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 цього ж Кодексу визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги визнаються судом правомірними, обґрунтованими, такими, що повністю підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в повному розмірі.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Відділу Освіти Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області (41854, Сумська область, Білопільський район, смт. Миколаївка, бульвар Свободи, буд. 2, ідентифікаційний код 41104218) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» (40000, м. Суми, вул. Береста, буд. 21, ідентифікаційний код 39586236) основний борг в сумі 855732,39 грн., інфляційні збитки в сумі 22377,88 грн., 3 % річних в сумі 5568,03 грн., пеню в сумі 50057,69 грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 14006,04 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.06.2017.

Суддя ОСОБА_3