ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2017 Справа № 907/365/17

за позовом Полянської сільської ради Свалявського району, с.Поляна, Свалявський район

до відповідача 1 приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, м.Київ

до відповідача 2 дочірнього підприємства Санаторій Сонячне Закарпаття, с.Поляна, Свалявський район

про визнання недійсною угоди купівлі-продажу та реєстраційного

посвідчення

Суддя Васьковський О.В.

Представники:

від позивача ОСОБА_1 - адвокат (договір про надання правової допомоги від 22.03.17),ОСОБА_2, сільський голова

від відповідача 1 не зявився

від відповідача 2 ОСОБА_3 .( дов. № 806 від 10.07.15р)

СУТЬ СПОРУ: визнання недійсною угоди купівлі - продажу водопроводу "Луг" об'єднання "Закарпаткурорт" санаторію "Сонячне Закарпаття" затвердженої головним лікарем об'єднання "Закарпаткурорт" від 25 травня 2000 року та реєстраційного посвідчення на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, а саме на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації

Позивач просить позов задоволити мотивуючи тим, що з позову приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до Полянської сільської ради Свалявського району від 05.06.2015 р. про визнання недійсним акта: рішення Виконавчого комітету Полянської сільської ради від 30.07.2014 року № 313 «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної іромади села ОСОБА_4 та Уклин Системи водогону та водовідведення», та доданих до позову документів, Полянській сільській раді стало відомо, що ПрАТ Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» посилається на те, що воно є власником водопроводу «Луг» в селі ОСОБА_4, як такого, що було набуте ним на підставі угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року, що, в свою чергу стало підставою для видачі Реєстраційного посвідчення на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року, Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації.

Позивач вказує, що йому стало відомо, що майно, яке забезпечує питною водою жителів територіальної громади і за Законом належить цій територіальній громаді та за визначенням не могло перейти у приватну власність господарюючого субєкта - якимось чином все ж таки «опинилося» у приватній власності відповідачів.

Позивач вважає, що вказана угода купівлі-продажу водопроводу «ЛУГ» порушує право позивача на отримання і оформлення у комунальну власність водопроводу «ЛУГ» за Полянською сільською територіальною громадою, і ця угода купівлі-продажу є недійсною, оскільки право продажу майна належало, і за чинним на сьогодні законом належить, лише особі, яка є власником майна.

Стверджує про відсутність будь-яких підстав вважати, що у ПАТ "Укрпрофоздоровниця" наявне право власності на водопровід "Луг", який на момент створення цього товариства був у державній власності і не міг бути переданий у власність на підставі договору купівлі-продажу без погодження із власником майна.

Вказує, що Полянською сільською ОСОБА_3 у 2003 році було прийнято низку обєктів житлового фонду (багатоквартирних жилих будинків) в селі ОСОБА_4, водопостачання до яких забезпечувалось і забезпечується водопроводом «Луг». Отже, в силу закону, не можливо було передати до комунальної власності житловий фонд без зовнішніх мереж водопостачання та водовідведення.

Посилається при цьому на ряд нормативно-правових актів, зокрема на: постанову ОСОБА_3 Міністрів Української РСР від 23 квітня 1960 року № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», постанову Верховної ОСОБА_3 Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29 листопада 1990 року № 506, Указ Президії Верховної ОСОБА_3 України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30 серпня 1991 року № 1452-ХІІ, Закон України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ, Постанову КМ України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць №311 від 05.11.1991р., Постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» від 10 квітня 1992 року № 2268- XII, постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 4 лютого 1994 року № 3943-ХІІ, Постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності» від 14 лютого 1992 року № 2116-ХІІ, Постанову Верховної ОСОБА_3 УРСР № 376-ХІІ Про управління державним майном Української РСР», Постанову КМ України №981 від 06.11.1995р. Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, та рішення ОСОБА_3 ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 21.01.2003р. №Р-2-4р "Про відчуження майна ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Позивач посилаючись на вищенаведені нормативно-правові акти вважає, що водопровід «Луг», який забезпечує функціонування житлового фонду місцевої ради, за жодних обставин не міг перебувати у власності будь-якої іншої (ніж орган місцевого самоврядування) особи, а відтак жодна така особа не могла бути продавцем водопроводу «Луг» на користь ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

Позивач вважає, що обєднання «Закарнаткурорт», як і ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», не лише не було де-факто власником водопроводу «ЛУГ», воно і не визнавалося власником і де-юре, оскільки його право власності на момент підписання угоди із санаторієм не було зареєстроване державою (тай не могло бути), і більш того, таке право на водопровід «Луг» цим обєднанням ніколи не набувалося, тому вказує, що й Санаторій «Сонячне Закарпаття» не набуло права власності на водопровід за вказаною угодою, оскільки таке право також не було зареєстроване, а угода, яка була ним укладена на придбання цього майна-є протизаконною.

Отже, звертаючись з цим позовом до суду, Полянська сільська рада діє в інтересах територіальної громади, є органом місцевого самоврядування, який діє від імені цієї громади та здійснює правомочності власника обєктів права комунальної власності.

Позивач просить суд звернути на увагу на, те, що оспорювана угода купівлі-продажу не містить таких необхідних умов для угод купівлі-продажу нерухомого майна, як: строк дії угоди, посилання на документи, на підставі яких діяли керівники сторін цієї угоди і які надавали їм повноваження на укладання цієї угоди (порушення ст. 29 ЦК України 1963 р.), не містить ця угода посилання на документи: статут або положення, які б дозволяли встановити, що продавець і покупець мають цивільну правоздатність (порушення ст. 26 ЦК України 1963 р.), та право продавця на відчуження, а покупця - на придбання нерухомого майна, відсутні умови оплати по угоді, відповідальність сторін угоди за невиконання своїх зобов'язань, відсутність зобов'язань сторін угоди, посилання на документ, який підтверджує право власності продавця на водопровід "ЛУГ" і надає продавцю право продати цей водопровід, тощо.

Позивач стверджує, що оскільки право власності продавця за угодою - об'єднання "Закарпаткурорт" на водопровід "ЛУГ" не підтверджується, як і не (підтверджується на дату укладання цієї угоди право власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" даний водопровід, то в силу ст. 225 ЦК України 1963 р., продавець - об'єднання "Закарпаткурорт" не мало права продавати водопровід "ЛУГ" і укладати дану угоду. Крім того, вказує, що як вбачається з самої угоди купівлі-продажу водопроводу "ЛУГ", в ній не визначено момент передачі водопроводу, а враховуючи те, що іншого документу, якій би свідчив про фактичний момент передачі водопроводу "ЛУГ" від продавця до покупця за угодою не має, то у набувача водопроводу - санаторію "Сонячне "Закарпаття" право власності на водопровід "ЛУГ", згідно вимог ст. 128 ЦК України 1963 р., не виникло.

З огляду це позивач вважає, що оспорювана угода не відповідала діючим на час її укладання нормам ст.ст. 26, 29, 225, 128 ЦК України 1963 року.

На підставі вищенаведеного позивач вважає, що водопровід "ЛУГ", який перебував у державній власності, мав бути переданий до комунальної власності територіальної громади Полянської сільською ради, так як в силу законодавства передався державною безоплатно до комунальної власності, і не міг бути ні відчужений, ні набутий у власність відповідачами, та відповідно не міг бути предметом оспорюваної угоди купівлі-продажу, і угода купівлі-продажу водопроводу "ЛУГ об'єднання "Закарпаткурорт" санаторію "Сонячне Закарпаття", затверджену головним лікарем об'єднання "Закарпаткурорт" 25 травня 2000 р. є недійсною, оскільки не відповідає вимогам закону.

Відповідач 1 у поданих 15.05.17 запереченнях на позову заяву проти позову заперечує, вважає його безпідставним, посилаючись на те, що позивачем жодним чином не конкретизовано та не обґрунтовано свої вимоги нормами матеріального права щодо захисту чи визнання права власності, а має намір отримати у власність водопровід «Луг», а не захистити своє право власності.

Відповідач 1 вважає, що позивачем не надано жодного доказу у підтвердження того, що саме водопровід «Луг», а не будь-який інший водопровід повинен належати позивачу, що саме водопровід «Луг» відійшов від держави позивачу внаслідок розподілу, що водопровід взагалі існує і має певні характеристики, кількісний склад. Тому, відповідач 1, доводить, що інтерес позивача не є порушеними, в розумінні ст.1 ГПК України, тобто є таким, що не відповідає вимогам закону.

Посилається на те, що беручи до уваги презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України), керуючись забороною будь-кому вимагати від будь-кого виконувати те, що не передбачено законом (ст.19 Конституції України), зважаючи на те, що позивач не заявляє про порушення його права власності і не конкретизує майно, на яке він претендує, а оспорювані правочини є самодостатніми доказами їх правомірності, які жодним чином не порушують жодного права позивача, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 у поданому 15.05.17 відзиві проти позову заперечує, зокрема проти посилань позивача на постанову КМУ №311, оскільки вказує, що вказана постанова встановлює лише перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності); відповідно до Постанови КМУ №311 фактично було здійснено розмежування між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю областей, м. Києва та міста Севастополя. Розмежування державної власності та власності інших адміністративно - територіальних одиниць вказаною постановою не здійснювалось.

Вказує, що зі змісту п.2 та п.3 Постанови КМУ №311, на її виконання міністерства і відомства, органи, що уповноважені управляти державним майном, зобовязані були до 01.01.1992 року передати до комунальної власності відповідне майно, у свою чергу обласні виконавчі комітети повинні були прийняти рішення про розмежування майна між власністю областей, районів та міст обласного підпорядкування, а виконкоми районних рад зобовязані були прийняти рішення про розмежування майна між власністю районів та інших адміністративно-територіальних одиниць. В той же час, відповідач 2 наголошує, що позивачем не додано до позовної заяви належних та допустимих доказів про те, що водопровід «Луг» передавався в установленому порядку у комунальну власність, а виконавчі органи обласної та районних рад приймали рішення про розмежування майна, за яким спірний водопровід передавався би у комунальні власність Полянської сільської ради.

Крім того, посилається на те, що майно АТ «Укрпрофоздорбвниця», в т.ч. водопровід «Луг», не є майном підприємств, виробничих об'єднань і управлінь водопровідно-каналізаційного господарства, а також майном ремонтно-будівельних, автотранспортних та інших підприємств й організацій, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства, а це в свою чергу означає, що водопровід «Луг» взагалі не підлягав передачі у комунальну власність на підставі Постанови КМУ №311.

Заперечуючи позовні вимоги, вказує, що розпорядженням представника Президента України у Закарпатській області від 07.12.1992 р. № 448 «Про розмежування державного майна України, переданого до комунальної власності, між власністю області та власністю районів і міст обласного підпорядкування» затверджено перелік підприємств, установ та організацій, майно яких, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 передано із загальнодержавної власності до комунальної власності області.

Вважає, що будь-яких обставин майно АТ «Укрпрофоздоровниця», в т.ч. водопровід «Луг» не підлягав, у відповідності до Постанови КМУ №311, передачі у власність Полянської територіальної громади, тобто відсутнє порушення прав позивача оскаржуваною угодою купівлі-продажу, зокрема, порушення його права на отримання і оформлення у комунальну власність водопроводу «Луг».

Крім того, відповідач 2 заперечує щодо доводів позивача щодо прийняття низки об'єктів житлового фонду (багатоквартирних житлових будинків) в селі ОСОБА_4, водопостачання до яких забезпечувалось і забезпечується водопроводом «Луг», тому «в силу закону, не можливо було передати до комунальної власності житловий фонд без зовнішніх мереж водопостачання та водовідведення». Вказує, при цьому, що водопровід «Луг» є окремим обєктом нерухомого майна, забезпечує водопостачання трьох санаторіїв, два з яких («Квітка Полонини», та «Кришталеве джерело» знаходяться на території іншого населеного пункту (с.Солочин)), та двох населених пунктів (с.Поляна та с.Солочин). Тобто, водопровід «Луг» не являється обєктом мереж водопостачання трьох житлових будинків, переданих на баланс Полянської сільської ради, обставини щодо чого були встановлена постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 р. у справі №907/638/15, яка у силу ст. 35 ГПК України, має преюдиційний характер).

Відтак, відповідач 2 вказує, що жодних підстав для його передачі відповідним комунальним підприємствам разом із житловим фондом не було, що в свою чергу, додатково підтверджує відсутність порушення прав позивача на отримання і оформлення у комунальну власність водопроводу «Луг».

Відповідач 2, посилаючись на ст.ст.1,2, 33 ГПК України, доводить, що позивач, в порушення вимог чинного законодавства, не надав жодних доказів на підтвердження того, що порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось, неодмінною ознакою якого є настання негативних наслідків для субєкта порушеного права. Як свідчить позовна заява, відповідач 2 вказує на відсутність негативних наслідків, тому вважає безпідставним посилання позивача на порушення його права або охоронюваного законом інтересу.

Крім того, відповідач 2 звертає увагу суду на те, що при вирішенні спору про визнання недійсним правочину піддягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права

Також, відповідач 2 вважає обґрунтованими сумніви відносно того чи дійсно надана позивачем копія угоди є копією угоди купівлі-продажу від 25.05.2000 р. на підставі якої було оформлене реєстраційне посвідчення від 08.10.2001 року, а також відносно того чи дійсно при посвідчені копії угоди від 25.05.2000 р. у КУП «Свалявське БТІ» був наявний оригінал вказаної угоди.

Враховуючи вищевказане відповідач 2 просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з огляду на недоведеність порушення прав чи охоронюваних інтересів позивачам.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Позивач звернувся до відповідачів з позовною заявою про визнання недійсною угоди купівлі-продажу водопроводу «Луг» від 25.10.2000 року (далі-угода) та реєстраційного посвідчення, виданого 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації.

Як вбачається із копії угоди наданої позивачем, обєднання «Закарпаткурорт» продало, а санаторій «Сонячне Закарпаття» купив вищезгаданий обєкт. До складу обєкту продажу, входить: будівля фільтрів, свердловина прісної води, водопровід. Вартість обєкту згідно експертної оцінки складає 124000 грн., в т.ч. 20666 грн. ПДВ. На час обстеження водопровід функціонує, повністю забезпечує потреби в воді санаторії «Поляна» «Квітка Полонини», «Сонячне Закарпаття», якість води відповідає вимогам.

Вищезгадана оспорювана угода, яка надана позивачем в копії, підписана головним лікарем «Закарпаткурорт» ОСОБА_4 та головним лікарем «Сонячне Закарпаття» ОСОБА_5

08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації видане Реєстраційне посвідчення на водопровід «Луг» зареєстрований на праві колективної власності за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на підставі угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року.

Подання позову і оспорювання договірних відносин, у яких позивач не є стороною повязане з тим, що позивач вважає, що саме він має право власності на обєкт, що є предметом оспорюваного правочину. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що водопровід «Луг» не може бути обєктом приватної власності відповідача 1, оскільки вважає, що вказана угода купівлі-продажу водопроводу «Луг» порушує право позивача на отримання і оформлення у комунальну власність водопроводу «ЛУГ» за Полянською сільською територіальною громадою, і ця угода купівлі-продажу є недійсною, оскільки право продажу майна належало, і за чинним на сьогодні законом належить, лише особі яка є власником майна. Виходячи з того, що після розпаду СРСР, водопровід, як обєкт, який забезпечує питною водою багатоквартирні будинки, які належать до комунальної власності територіальної громади, за жодних обставин не міг вибути до листопада 1991 року з державної, а в подальшому - з комунальної власності, а тому будь-які угоди щодо відчуження такого майна у приватну власність є недійсними.

При цьому, позивач посилається на ряд нормативно-правових актів, зокрема на: постанову ОСОБА_3 Міністрів Української РСР від 23 квітня 1960 року № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», постанову Верховної ОСОБА_3 Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29 листопада 1990 року № 506, Указ Президії Верховної ОСОБА_3 України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30 серпня 1991 року № 1452-ХІІ, Закон України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ, Постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» від 10 квітня 1992 року № 2268- XII, постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 4 лютого 1994 року № 3943-ХІІ, Постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності» від 14 лютого 1992 року № 2116-ХІІ, Постанову Верховної ОСОБА_3 УРСР № 376-ХІІ Про управління державним майном Української РСР», Постанову КМ України №981 від 06.11.1995р. Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, та рішення ОСОБА_3 ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 21.01.2003р. №Р-2-4р "Про відчуження майна ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", Постанову КМ України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць №311 від 05.11.1991р.

Під час судового розгляду встановлено, що обставини щодо визнання права власності на вказаний водопровід між сторонами даної справи були обєктом дослідження та встановлення в межах розгляду справи №907/638/15 господарського суду Закарпатської області за позовом приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця, м.Київ до відповідача, Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, с. Поляна Свалявського району, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття", с. Поляна Свалявського району про визнання недійсним рішення Полянської сільської ради від 30.07.2014р. № 313 та за зустрічною позовною заявою Полянської сільської ради, с. Поляна Свалявського району до відповідача 1: Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздоровниця", м.Київ, до відповідача 2: Реєстраційна служба Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області, м.Свалява за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1: ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття", с. Поляна Свалявського району про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії.

Так, при розгляді справи №907/638/15 у первісному позові відмовлено повністю, зустрічний позов задоволено частково та визнано право власності нерухомого майна - водопроводу "Луг", що знаходиться в селі Поляна Свалявського району Закарпатської області за Полянською сільською радою Свалявського району Закарпатської області на праві колективної власності, який складається з будівлі фільтрів, свердловини прісної води та водопроводу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду у справі №907/638/15 від 25.08.16 рішення господарського суду Закарпатської області від 13.12.2016 року в справі №907/638/15 скасовано, первісний позов задоволено повністю та визнано недійсним рішення Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 30.07.14 року №313 Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села ОСОБА_4 та села Уклин Системи водогону та водовідведення.

В ході апеляційного провадження судом встановлено, що ПрАТ Укрпрофоздоровниця є правомірним і законним власником водопроводу Луг, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 08.10.2001 р. та повною мірою відповідає вимогам Закону України Про власність (в редакції від 28.02.1995 р., чинній на момент отримання зазначеного Реєстраційного посвідчення).

Вказане вмотивоване тим, що з набранням чинності новим Цивільним кодексом України (набрав чинності з 01.01.2004 р.) було введено наступні форми власності: власність народу України, право приватної власності, право державної власності, право комунальної власності. Тобто, власність всіх юридичних осіб приватного права (в т.ч. і акціонерних товариств) була визнана приватною (ст. 325 ЦК України).

У матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують факт будівництва спірного водопроводу Луг суб'єктами, які являються правопопередниками структурних підрозділів позивача, все майно яких, згідно статуту позивача, належить йому на праві власності.

Таким чином, водопровід Луг, належать відповідачу 1 на праві приватної власності. Водночас, фактичне використання водопроводу Луг здійснює третя особа по справі (дочірнє підприємство позивача - ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття") на балансі якої перебуває водопровід.

Скасовуючи рішення першої інстанції, судом констатовано, що в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції, обґрунтовуючи виникнення у відповідача права власності на спірний водопровід посилається на постанову Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 р. Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, однак, у даному випадку судом не враховано, що водопровід Луг є власністю ПрАТ Укрпрофоздоровниця, а не державною власністю.

Як випливає із змісту п.2 та п.3 вказаної Постанови, на її виконання міністерства і відомства, органи, що уповноважені управляти державним майном, зобов'язані були до 01.01.1992 року передати до комунальної власності відповідне майно, в свою чергу обласні виконавчі комітети повинні були прийняти рішення про розмежування майна між власністю областей, районів та міст обласного підпорядкування, а виконкоми районних рад зобов'язані були прийняти рішення про розмежування майна між власністю районів та інших адміністративно-територіальних одиниць.

В той же час, судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що Полянська сільська рада не надала належних та допустимих доказів про те, що спірне майно передавалося в установленому порядку у комунальну власність, а виконавчі органи обласної та районних рад приймали рішення про розмежування майна, за яким спірний водопровід передавався би у комунальну власність Полянської сільської ради. Тоді, як безпосередньо сільські ради в односторонньому порядку приймати відповідні рішення не уповноважені, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення відповідача і про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та про безпідставність вимог за зустрічним позовом.

Вказані докази не подані Полянською сільською радою і в ході розгляду даної справи.

Враховуючи вищенаведене, доводи та посилання позивача щодо належності водопроводу «Луг» та підтвердження права власності позивача на нього, на постанову Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 р. Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю є безпідставним та необґрунтованим, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, у відповідності до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак обставини щодо відносин власності на водопровід Луг відповідно до ст.35 ГПК України мають преюдиційне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші ' юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу г суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду відповідно за встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи вимоги даних норм, господарський суд вирішуючи спір по суті, повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права і або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов'язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов'язаних осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог у зв'язку з відсутністю факту порушення відповідного права.

Також, суд констатує, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для субєкта порушеного права. Як свідчать позовна заява, такі негативні наслідки відсутні, а отже безпідставним є посилання позивача на порушення його права або охоронюваного законом інтересу.

З огляду на положення ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права при вирішенні спору про визнання недійсним правочину піддягають застосуванню загальні приписи, за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, (аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.04.2017 року у справі №923/1108/16).

Водночас, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.97 року N 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, європейський суд з прав людини в своїх рішенням вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами держави та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, що відображено в ст.1, зокрема необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти шляхом позбавлення особи її права власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

З огляду на досліджені обставини спірних правовідносин, вимоги позивача свідчать про непропорційне втручання у право відповідача 2 як власника майна на мирне володіння своїм майном, всупереч статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року (Справа «Стретч проти Сполученого Королівства»).

Також, позивач у поданій позовній заяві посилається на те, що протягом 2015 року позивач отримав безліч звернень щодо найскорішого набуття за територіальною громадою Полянської сільської ради права власності на водопровід "ЛУГ" для вирішення існуючих проблем з водопостачанням (якістю питної води, перебоїв з водопостачанням, підтримання водогону у належному технічному і санітарному стані), належного медичного забезпечення, у підтвердження чого надає листи та звернення від: мешканців села ОСОБА_4 - звернення від 24.06.2015 р., приватних підприємців, представників організацій, готельних комплексів, установ, приватних садиб - звернення від 30.07.2015 р., Полянської загальноосвітньої школи 1-ІІІ степенів Свалявської районної ради - звернення від 23 липня 2015 р., Полянського дошкільного навчального закладу Полянської сільської ради - звернення від 22 липня 2015 р., звернення завідуючого Амбулаторією ЗП-СМ с. Поляна ОСОБА_6, Рішення Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області шістдесят першої сесії IV скликання від 19 серпня 2015 р. "Про розгляд звернення Полянської сільської ради від 18.08.2015 р.".

Однак, вищенаведені документи, подані позивачем не стосуються предмету розгляду даної справи, є такими, що не можуть підтвердити чи спростувати позовні вимоги чи обставини по справі, відтак не беруться судом до уваги. Крім того, позивачем не надано підтверджуючих належних та допустимих доказів того, що саме водопровід "ЛУГ" є основним обєктом водопостачання питною водою територіальної громади с.Поляна, тому не доведеним є і посилання позивача на суспільну значимість порушених у позовній заяві вимог.

Водночас, відповідачем 1 подано довідки ДП «Санаторій «Квітка полонини» від 23.05.17 №24 та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» від 22.05.17 №596, згідно яких вказується, що водопровід "ЛУГ" на даний час в першу чергу використовуються для постачання води санаторіям мережі ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», а саме санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття» та «Квітка полонини»

Доводи позивача з посиланням норми Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", відповідно до якої передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном - щодо об'єктів житлового фонду та інших об'єктів соціальної інфраструктури, щодо передачі на баланс Полянської сільської ради трьох житлових будинків у с.Поляна, виробничої бази ДП Закарпаткурортрембуд, очисних споруд, котельні, внутрішнього водопроводу не беруться судом до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що водопровід Луг є окремим об'єктом нерухомого майна, забезпечує водопостачання трьох санаторіїв, два з яких (Квітка Полонини та Кришталеве джерело знаходяться на території іншого населеного пункту (с.Солочин). та двох населених пунктів (с.Поляна та ОСОБА_7). Тобто, водопровід Луг не являється об'єктом мереж водопостачання трьох житлових будинків, переданих на баланс Полянської сільської ради.

Слід констатувати, що ні позивачем, ні відповідачами, у процесі судового розгляду, у тому числі на вимогу суду, не надано для огляду у судовому засіданні оригінал оспорюваної угоди купівлі-продажу від 20.10.2000 року, для встановлення її дійсного змісту на основі оригіналу документа. У підтвердження факту підписання угоди купівлі-продажу від 20.10.2000 року позивачем надано письмові пояснення головного лікаря «Сонячне Закарпаття» ОСОБА_5 та члена комісії, яка вказана у цій угоді, ОСОБА_8 від 23.05.17.

При цьому, суд бере до уваги те, що сторонами не оспорюється сам факт підписання 20.10.2000 року такого правочину, однак, в свою чергу не підтверджується, що копія вказаної угоди, яка подана позивачем містить саме такі умови та є такою за змістом. Враховуючи великий період часу, який минув з часу виникнення спірних правовідносин, вказані пояснення не є належними та допустимими доказами підписання угоди купівлі-продажу від 20.10.2000 року саме такого змісту та з такими умовами, копію якої надано позивачем. Відтак вищенаведені пояснення, як і пояснення ОСОБА_9, долучені позивачем до матеріалів справи лише підтверджують факт підписання такого правочину, однак не визначають його змісту та умов.

Водночас, в матеріалах справи наявний лист КУП «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації» від 02.02.2017 р. №2, в якому повідомлено про неможливість надання копій правовстановлюючих документів та інвентарної справи на водопровід «Луг», що перебуває у власності ПАТ «Укрпрофоздоровниця» та знаходиться у сіні ОСОБА_4 на території ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття», реєстрової книги по Селу-Поляна на юридичних осіб за 2001 рік (реєстрова книга №30), а також по вуличного алфавітного журналу об'єктів нерухомого майна, у с. Поляна за 2001 рік, то надати копії вказаних документів комунальне унітарне підприємство «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», оскільки оригінали вказаних документів на даний час відсутні».

У відповідності до ст.ст. 32, 33, 34, 36 ГПК України доведення обставин справи покладається на сторін спору, які повинні довести наведені ними обставини та викладені ними вимоги належними та допустимими доказами. У даному спорі, який виходячи із обраного позивачем способу захисту, свідчить про його договірний характер, обставини справи доводяться із використанням письмових, що повинні бути подані в оригіналі.

Відсутність оригіналу спірної угоди унеможливлює належного дослідження його змісту та встановлення відповідності його умов вимогам чинного законодавства та загалом правильного вирішення спору.

Слід також зазначити, що позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує те, що оспорювана угода купівлі-продажу не містить таких необхідних умов для угод купівлі-продажу нерухомого майна, як: строк дії угоди, посилання на документи, на підставі яких діяли керівники сторін цієї угоди і які надавали їм повноваження на укладання цієї угоди (порушення ст. 29 ЦК України 1963 р.), не містить ця угода посилання на документи: статут або положення, які б дозволяли встановити, що продавець і покупець мають цивільну правоздатність (порушення ст. 26 ЦК України 1963 р.), та право продавця на відчуження, а покупця - на придбання нерухомого майна, відсутні умови оплати по угоді, відповідальність сторін угоди за невиконання своїх зобов'язань, відсутність зобов'язань сторін угоди, не містить ця угода також посилання на документ, який підтверджує право власності продавця на водопровід "ЛУГ" і надає продавцю право продати цей водопровід, відсутності посилання на документ, який підтверджує право власності ЗАТ ""Укрпрофоздоровниця" на водопровід "ЛУГ", не вказані адреси та банківські реквізити сторін угоди.

За приписами ст. 48 Цивільного кодексу України (в ред.1963 року) недійсною є та угода, відповідає вимогам закону. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом. Підставою для визнання судом недійсності правочину за змістом положень ЦК України (в ред.1963 року) є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, зокрема ст.ст.46-50,56-59 Цивільного кодексу України (в ред.1963 року).

Позивач посилається на те, що угода купівлі-продажу від 25 травня 2000 року є мнимою, укладена без наміру створити юридичні наслідки, оскільки вважає, що сторона даної угоди - продавець (обєднання «Закарпаткурорт» ) не мав права власності на цей водопровід, рішення про видачу свідоцтва про право власності на водогін «Луг» за 1971-1999 роки не приймалося. Вказані доводи позивача судом не беруться до уваги, оскільки обставини щодо права власності на предмет угоди не є предметом даного спору, а обставини щодо підстав набуття та визнання права власності встановлені в ході розгляду справи №907/638/15.

Оскільки, з наявних матеріалів справи достеменно не можливо встановити зміст оскаржуваного правочину, його істотні умови, відтак є не доведеним позивачем і факт його недійсності. При цьому, за загальним правилом, сам факт відсутності істотних умов договору не є підставою для визнання правочинів недійними.

Слід також зазначити, що діюче на час укладення оспорюваної угоди законодавство (ЦК України в ред.1963 року) передбачало, що крім контрагентів за договором, прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує ця угода. Як уже встановлено судом, та випливає з вищеприведеного, позивач не є ні стороною оспорюваної угоди, ні його не можна вважати заінтересованою особою, з огляду на спростування його тверджень про виникнення прав на обєкт за оспорюваним договором. Відтак у позивача відсутнє право на позов.

Оскільки, вимога позивача про визнання недійсним реєстраційного посвідчення на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, а саме на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації є вимогою, що має ті ж підстави, що і вимога позивача про визнання недійсною угоди купівлі-продажу водопроводу «Луг», враховуючи те, що позивач звернувся із позовом як особа, яка не має права звертатись до суду у спосіб та з обраних у позовній заяві підстав, а також відсутність належних та допустимих доказів щодо порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось, у задоволенні позову в даній частині слід відмовити повністю.

В той же час позивач, в порушення статті ст. 33,34, ГПК України не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог .

Розглянувши клопотання позивача про застосування заходів до забезпечення позову, то суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст.66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Обґрунтуванням вказаної заяви позивачем є те, що існує імовірність та є можливим відчуженням водопроводу «Луг». Однак, позивачем не подано жодного доказу того, що відповідне майно може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, а також доказів того, що відповідач 2 має наміри і має можливість вчинити дії, та/або передбачені чинним законодавством правочини щодо відповідного майна, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наведені доводи в заяві.

За таких підстав, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про відмову у клопотанні позивача про застосування заходів до забезпечення позову, у відповідності до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України.

Отже у позові належить відмовити повністю.

Судові витрати у відповідності до ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 15, 21, 32, 33, 34, 35, 43, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

у позові відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

У клопотанні позивача про застосування заходів до забезпечення позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обовязковому виконанню на території України в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.06.17

Суддя Васьковський О.В.