РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017Справа №910/4070/17

За позовом Публічного акціонерного товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль"

2) Підприємства "ЕРА", заснованого на власності Житомирської обласної Ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів"

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Клименко Є.Г. - представник, за довіреністю б/н від 31.12.2016 року;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Шмат Р.П. - представник, за довіреністю б/н від 24.04.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" та Підприємства "ЕРА", заснованого на власності Житомирської обласної Ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів", про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що Договір про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будстиль» та Підприємством "ЕРА", заснованим на власності Житомирської обласної Ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів", укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ним, отже суперечить нормам чинного законодавства, зокрема, ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, та порушує права позивача як кредитора у справі про банкрутство ПАТ «Київфундаментбуд», право вимоги до якого за Договором купівлі - продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05.06.2015 року було предметом оспорюваного договору. У зв'язку з викладеним зазначений Договір про відступлення права вимоги, за твердженням позивача, згідно з приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/4070/17 та розгляд справи призначено на 19.04.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 року розгляд справи відкладено на 17.05.2017 року.

В судові засідання 19.04.2017 року та 17.05.2017 року з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача 1 в судові засідання 19.04.2017 року та 17.05.2017 року не з'явився.

Уповноважений представник відповідача 2 з'явився в судове засідання 17.05.2017 року, в судове засідання 19.04.2017 р. - не з'явився.

Копії ухвал суду від 20.03.2017 року та 19.04.2017 року, які направлялись відповідачу на адресу, зазначену в позовній заяві, а саме: 01024, м. Київ, вул. Лютеранська, 15а, н/п 18, що відповідає місцезнаходженню відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, повернулись на адресу Господарського суду міста Києва не врученими за закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача 1, позивачу невідомі.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Про поважні причини неявки представника відповідача 1 в судове засідання 17.05.2017 року суд не повідомлено.

17.04.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли заперечення на позовну заяву б/н від 15.04.2017 року, в яких відповідач 2 заперечує проти позовних вимог, зазначаючи при цьому, що правомірність оспорюваного позивачем Договору про відступлення права вимоги встановлена Господарським судом міста Києва під час розгляду справи № 910/20175/15 про стягнення з ПАТ «Київфундаментбуд» 20 000 000,00 грн. за договором купівлі - продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05.06.2015 року, право вимоги за яким на підставі оспорюваного договору було відступлене відповідачем 1 відповідачу 2 як новому кредитору. Окрім того, відповідач 2 зауважив, що оспорюваний правочин жодним чином не впливає на права та обов'язки позивача, в зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. Заперечення разом з доданими до них документами долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.04.2017 року представником відповідача 2 подані пояснення щодо безпідставності вимог позивача та клопотання про припинення провадження у справі, оскільки даний спір повинен розглядатись в межах справи про банкрутство ПАТ «Київфундаментбуд» № 910/3353/16. Пояснення та клопотання долучені судом до матеріалів справи.

За результатами розгляду вказаного клопотання в судовому засіданні 17.05.2017 року, зважаючи на відсутність правових підстав для припинення провадження у справі, в задоволенні останнього судом відмовлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.05.2017 року сторонами суду не надано.

В судовому засіданні 17.05.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 17.05.2017 року проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 17.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 14 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будстиль" (первісний кредитор за договором, відповідач 1 у справі) та Підприємством "Ера", заснованим на власності Житомирської Ради Українського фонду "Реабілітації інвалідів" (новий кредитор за договором, відповідач 2 у справі) укладено Договір про відступлення права вимоги № 1 (далі - Договір про відступлення права вимоги), згідно умов п. 1.1 якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05.06.2015 року (основний договір), укладеним між первісним кредитором та Приватним акціонерним товариством «Київфундаментбуд» (боржник за договором) на суму 20 000 000,00 грн. без ПДВ.

За Договором купівлі - продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05.06.2015 року боржник не здійснив розрахунок (оплату) перед первісним кредитором у розмірі 20 000 000,00 грн. без ПДВ за придбання цінних паперів, а саме акцій простих іменних, емітентом яких є ПАТ «Сіам-Капітал», загальною кількістю 800 000 штук (номінальна вартість одного цінного папера - 1,00 грн.), загальною номінальною вартістю 800 000,00 грн., договірна вартість одного цінного папера - 25,00 грн., загальна договірна вартість придбаних боржником цінних паперів становить 20 000 000,00 грн. без ПДВ.

Згідно п.1.2 Договору про відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором, зокрема, вимагати сплати грошових коштів у розмірі 20 000 000,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 4.1 Договору про відступлення права вимоги цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, в подальшому на підставі вказаного Договору про відступлення права вимоги та в зв'язку з невиконанням ПАТ «Київфундаментбуд» зобов'язань за останнім відповідач 2 звернувся до Господарського суду міста Києва як ініціюючий кредитор із заявою про порушення провадження справи про банкрутство боржника ПАТ «Київфундаментбуд», на підставі якої ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/3353/16 про банкрутство та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Коротку А.В., затверджено реєстр кредиторів, до якого включено вимоги відповідача 2.

Окрім цього судом встановлено, що ухвалою попереднього засідання від 19.05.2016 у справі № 910/3353/16 затверджено реєстр вимог кредиторів Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" на загальну суму 26 657 386 грн. 69 коп. та відмовлено Публічному акціонерному товариству "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант" у визнанні кредиторських вимог до боржника на суму 36 073 979 грн. 48 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2016 припинено провадження за апеляційною скаргою ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант", апеляційну скаргу ПАТ "Київфундаментбуд" задоволено частково, затверджено реєстр вимог кредиторів на загальну суму 21 964 482 грн. 30 коп.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2016 касаційну скаргу ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2016 скасовано, ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.05.2016 в частині розгляду кредиторських вимог ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант" скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд в іншому складі суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 року у справі № 910/3353/16 задоволено заяву ПАТ „Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд „Сордант" від імені та в інтересах якого діє ТОВ „Компанія по управлінню активами „Домініон-Капітал" з кредиторськими вимогами до боржника. Визнано кредиторські вимоги останнього до ПАТ „Київфундаментбуд" на загальну суму 50 060 883,87 грн., з яких на суму 29 317 980,80 грн. - четверта черга, на суму 11 448 903,07 грн. - шоста черга, а також на суму 9 294 000,00 грн. - окремо, як забезпечені заставою майна боржника. Зобов'язано розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Коротку А.В. включити кредиторські вимоги ПАТ „Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд „Сордант" від імені та в інтересах якого діє ТОВ „Компанія по управлінню активами „Домініон-Капітал" на загальну суму 50 060 883,87 грн. до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Київфундаментбуд».

При цьому як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання недійсним укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 Договору про відступлення права вимоги, останній порушує право позивача як кредитора ПАТ «Київфундаментбуд» в межах справи про банкрутство останнього на погашення власної кредиторської заборгованості в тих розмірах, на які міг розраховувати позивач за відсутності оскаржуваного договору, та, оскільки договір був укладений сторонами (відповідачами 1 та 2) без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ним, суперечить ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, в зв'язку з чим позивач просить суд визнати вищевказаний Договір про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України з моменту його укладення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановлено, що метою укладеного між відповідачем 1 - Товариством з обмеженою відповідальністю "Будстиль" як первісним кредитором та Підприємством "Ера", заснованим на власності Житомирської Ради Українського фонду "Реабілітації інвалідів", як новим кредитором оспорюваного правочину є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Зокрема, як встановлено Господарським судом міста Києва під час розгляду справи № 910/20175/15 за позовом Підприємства "Ера" до Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" про стягнення 20 000 000,00 грн., рішення від 29.09.2015 року в якій про задоволення позовних вимог в повному обсязі набрало законної сили, 14.07.2015 року було письмово повідомлено боржника про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від "05" червня 2015 р. на користь відповідача 2 як нового кредитора.

Так, судом у справі № 910/20175/15 встановлено, що згідно укладеного 05 червня 2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДСТИЛЬ» (продавець) та Приватним акціонерним товариством «Київфундаментбуд» (покупець) Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити вказані в договорі цінні папери емітента, вказаного на умовах передбачених цим договором. Загальна договірна вартість у сумі 20 000 000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ (п. 1.2. договору).

Також як зазначено у рішенні від 29.09.2015 року у справі № 910/20175/15, Підприємством "Ера" як новим кредитором 15.07.2015 року було подано ПАТ "Київфундаментбуд" претензію щодо необхідності сплати на користь нового кредитора грошового зобов'язання по сплаті придбаних цінних паперів згідно Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 р. на загальну договірну суму у розмірі 20 000 000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ, у відповіді на яку 20.07.15 року ПАТ «Київфундаментбуд» повністю визнано борг за Договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 р. на загальну договірну суму у розмірі 20 000 000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ, проте зазначено про неможливість сплати боргу в зв'язку з відсутністю необхідних для погашення боргу коштів.

Окрім того, як вбачається із рішення від 29.09.2015 року у справі № 910/20175/15, боржником - ПАТ "Київфундаментбуд" повністю визнано суму основного боргу.

У відповідності до частини 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленими вищезазначеними рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2015 у справі № 910/20175/15, яке набрало законної сили та на виконання якого 13.10.2015 року видано відповідні накази, підставність позовних вимог Підприємства «Ера», наявність обов'язку ПАТ «Київфундаментбуд» зі сплати заборгованості за Договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 р. та з урахуванням умов оспорюваного Договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року саме на користь відповідача 2 - Підприємства "ЕРА", заснованого на власності Житомирської обласної Ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів", яке є ініціюючим кредитором у справі про банкрутство ПАТ «Київфундаментбуд». При цьому вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

Отже, судом у справі № 910/20175/15 встановлено факт заміни в основному зобов'язанні первісного кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Будстиль» (відповідач 1 у даній справі) на нового кредитора - Підприємство "ЕРА", заснованого на власності Житомирської обласної Ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів" (відповідач 2 у даній справі), яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням всіх необхідних умов Договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року.

Тобто, виходячи з положень ст. ст. 512, 514 ЦК України, на підставі Договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року, Підприємство "ЕРА", засноване на власності Житомирської обласної Ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів", набуло прав кредитора ПАТ «Київфундаментбуд» у зобов'язанні, яке виникло з Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 р., в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, тобто прав вимоги до боржника щодо сплати вартості придбаних цінних паперів на загальну суму 20 000 000,00 грн.

Проте, після укладення Договору про відступлення права вимоги відступлення ПАТ «Київфундаментбуд» в рахунок погашення заборгованості за Договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05.06.2015 року та Договором про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року грошові кошти сплачено не було, що, в подальшому, і стало підставою для порушення справи про банкрутство боржника.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року зазначає про порушення шляхом укладення останнього прав Публічного акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант" як кредитора у справі про банкрутство ПАТ «Київфундаментбуд» на погашення своїх кредиторських вимог та укладення відповідачами 1, 2 оспорюваного правочину без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Суд зазначає, що п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому суд зазначає, що чинним цівільним законодавством не визначено істотні умови договору відступлення права вимоги (цесії), не встановлено спеціальні вимоги до його форми. Окрім того, договір цесії може бути як оплатним, так і неоплатним.

Як встановлено судом за матеріалами справи, а також встановлено судом під час розгляду справи № 910/20175/15, зокрема, за змістом оскаржуваного Договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 року, останній містить всі необхідні суттєві умови: предмет, умови передачі права вимоги, відповідальність сторін за невиконання умов договору, договір, на підставі якого виник борг; момент виникнення права вимоги у нового кредитора, інші умови, що узгоджується з вимогами Цивільного кодексу України. При цьому в подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками юридичних осіб, які є сторонами даного Договору.

Отже, за висновками суду, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір укладений у повній відповідності із вимогами чинного законодавства.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та наголошувалось представником позивача в судовому засіданні, оспорюваний договір є правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, тобто фіктивним, оскільки сторони завідомо знали проте, що ПАТ «Київфундаментбуд» не буде погашено заборгованість та переслідували мету порушення справи про банкрутство останнього, а також укладання оспорюваного правочину не відповідає меті та статутній діяльності відповідача 2.

Згідно приписів ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

При цьому необхідно зазначити, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Отже, заявник, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання Договору про відступлення права вимогами відповідачами було вчинено ряд юридично значимих дій, зокрема, повідомлено боржника - ПАТ «Київфундаментбуд» про відступлення права вимоги відповідно до умов п.2.2 Договору про відступлення права вимоги, відповідачем 2 вживались заходи з метою виконання зобов'язань ПАТ «Київфундаментбуд» за Договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 р., право вимоги за яким було предметом оспорюваного Договору, а саме щодо стягнення заборгованості в сумі 20 000 000,00 грн., зокрема, було надіслано претензію та в подальшому подано відповідний позов до суду, тобто, сторони оспорюваного договору вчинили дії, спрямовані на реалізацію тих наслідків, настання яких обумовлено цим договором, суд приходить до висновку, що укладена сторонами угода не може бути визнана фіктивною, як така, що вчинена без наміру створення правових наслідків.

Крім того, під час судового розгляду судом не встановлено, а позивачем в свою чергу не доведено належними та допустимими доказами, що до укладення Договору про відступлення права вимоги відповідачі 1, 2 мали намір на укладення саме фіктивного правочину.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Тобто, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

При цьому відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно.

Оскільки, як встановлено судом, жодна з ознак фіктивності оспорюваного Договору про відступлення права вимоги не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, передбачені ст. 234 Цивільного кодексу України умови, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним та відповідні правові підстави, відсутні.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу Доказів визнання недійсним Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 р., право вимоги за яким було предметом оспорюваного Договору, та/або його окремих положень суду не надано.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на факт порушення справи про банкрутство боржника - ПАТ «Київфундаментбуд» в якості доказу фіктивності Договору про відступлення права вимоги та наявності наміру отримати вплив на процедуру банкрутства як такі, що за відсутності відповідного обґрунтування не підтверджені жодними належними та допустимими доказами таких намірів, і ґрунтуються тільки на припущеннях позивача.

Окрім цього суд зазначає про відсутність підстав для тверджень щодо наявності взаємов'язку між фактом укладення між відповідачами 1 та 2 Договору про відступлення права вимоги та кредиторськими вимогами позивача, заявленими в межах справи про банкрутство ПАТ «Київфундаментбуд» на підставі укладених останнім Кредитних договорів № 1254 від 21.06.2007 року, № 619 від 21.04.2006 року, № 1654 від 24.12.2007 року, № 1250 від 20.06.2007 року, правонаступником прав кредитора за якими є позивач.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, а також зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 12.06.2017 року.