РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017Справа №910/7488/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства «Бізнес Солушнс»
до про Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» визнання недійсним пункту договору про внесення змін та доповнень до договору

Представники сторін:

від позивача: Дуб О.Р. (представник за довіреністю);

від відповідача: Коханчук Г.В. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Бізнес Солушнс» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» (надалі також - «Відповідач») про визнання недійсним пункту договору про внесення змін та доповнень до договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.01.2014 року між Приватним підприємством "Бізнес Солушнс" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Юнісон" (банк) укладено договір поруки № 13/ПЮ-14-КБ, відповідно до якого Поручитель поручається за виконання Корпорацією «Енергоресур-Інвест» обов'язків, що виникли на підставі договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014, договору про відкриття кредитної лінії № 04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 та № 05-01/14/Г-КБ від 14.01.2014, укладені між банком та Корпорацією «Енергоресур-Інвест», а саме: обов'язку із повернення банку наданого кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати комісії у строки та у розмірі визначені договорами. Договором про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 вирішено викласти п. 5.6. основного договору у новій редакції, відповідно до якого всі розбіжності, що виникають при укладенні, виконанні, розірванні, зміні, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються договором, підлягають розгляду, за вибором сторони - позивача у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або у суді загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України. Як зазначає Позивач, вказаний пункт Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року, який містить третейське застереження, не відповідає вимогам законодавства, оскільки таке застереження не містить відомостей про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце та дату укладення третейської угоди. При цьому, Позивач зазначає, що передбачене у договорі про внесення змін та доповнень третейське застереження є недійсним, оскільки такий договір є договором приєднання, типова форма якого затверджена Відповідачем та Приватне підприємство "Бізнес Солушнс" не мало можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов договору. Крім того, Позивач зазначає, що можливість розгляду спору між Позивачем та Відповідачем у будь-якій організації чи органі, які утворені при Асоціації українських банків є несправедливим, оскільки Третейський суд створений Асоціацією українських банків, членом якої можуть бути банки, а також регіональні об'єднання банків, кредитно-фінансові та економічні навчальні заклади. За таких обставин, Позивач просить Суд визнати недійсним пункт 1.3. Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2015 року, яким п. 5.6. договору поруки викладено у новій редакції, а саме включено п.п. 5.6.1. про третейське застереження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2017 року порушено провадження у справі № 910/7488/17, судове засідання призначено на 31.05.2017 року.

31.05.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представник позивача вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 11.05.2017 року не виконав, а представник відповідача в судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року відкладено розгляд справи на 14.06.2017 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

07.06.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 14 червня 2017 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позову заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14 червня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2014 року між Приватним підприємством "Бізнес Солушнс" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Юнісон" (банк) укладено договір поруки № 13/ПЮ-14-КБ, відповідно до якого поручитель поручається за виконання Корпорацією «Енергоресур-Інвест» обов'язків, що виникли на підставі договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014 (основний договір-1), договору про відкриття кредитної лінії № 04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 (основний договір-2) та № 05-01/14/Г-КБ від 14.01.2014 (основний договір-3), укладені між банком та Корпорацією «Енергоресур-Інвест», а саме: обов'язку із повернення банку наданого кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати комісії у строки та у розмірі визначені договорами.

Відповідно до п. 5.6. договору усі спори, які виникають з питань виконання сторонами цього договору і не вирішені шляхом переговорів, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства України.

Договорами про внесення змін та доповнень № 1 від 29.07.2014, № 2 від 23.01.2015, № 3 від 27.08.2015, № 4 від 23.03.2016 до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 сторони вносили зміни та доповнення до договору.

Зокрема, відповідно до п. 1.3 договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до Договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року сторони домовились викласти пункт п. 5.6 основного договору у наступній редакції:

5.6. По всіх питаннях, не врегульованих цим договором, сторони керуються відповідними нормами права України. Всі розбіжності, що виникають при укладенні, виконанні, розірванні, зміні, визнанні недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду, за вибором позивача, у:

5.6.1. постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду № 007-2005 від 21.06.2005, видане Київським міським управлінням юстиції); розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким сторони ознайомились, найменування сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за договором, місце і дата укладення цієї третейської угоди відповідають місцю даті укладення договору, інформація про перелік суддів, ставки третейського збору, регламент та розпорядок роботи суду, положення про суд тощо розміщено в мережі Інтернет на веб-сайті постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків http://tretsud.aub.org.ua; або

5.6.2. суді загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Приватне підприємство "Бізнес Солушнс" зазначає, що умова договору про внесення змін до договору поруки, яка містить третейське застереження, не відповідає вимогам законодавства, оскільки таке застереження не містить відомостей про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце та дату укладення третейської угоди. При цьому, Позивач зазначає, що передбачене у договорі про внесення змін та доповнень третейське застереження є недійсним, оскільки такий договір є договором приєднання, типова форма якого затверджена Відповідачем та Приватне підприємство "Бізнес Солушнс" не мало можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов договору. Крім того, Позивач зазначає, що можливість розгляду спору між Позивачем та Відповідачем у будь-якій організації чи органі, які утворені при Асоціації українських банків є несправедливим, оскільки Третейський суд створений Асоціацією українських банків, членом якої можуть бути банки, а також регіональні об'єднання банків, кредитно-фінансові та економічні навчальні заклади. За таких обставин, Позивач просить Суд визнати недійсним пункт 1.3. Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2015 року, яким п. 5.6. договору поруки викладено у новій редакції, а саме включено п.п. 5.6.1. про третейське застереження.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «Бізнес Солушнс» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено Судом, 14.01.2014 року між Приватним підприємством "Бізнес Солушнс" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Юнісон" (банк) укладено договір поруки № 13/ПЮ-14-КБ, відповідно до якого поручитель поручається за виконання Корпорацією «Енергоресур-Інвест» обов'язків, що виникли на підставі договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014 (основний договір-1), договору про відкриття кредитної лінії № 04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 (основний договір-2) та № 05-01/14/Г-КБ від 14.01.2014 (основний договір-3), укладені між банком та Корпорацією «Енергоресур-Інвест», а саме: обов'язку із повернення банку наданого кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати комісії у строки та у розмірі визначені договорами.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до п. 1.3 Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до Договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року, сторони домовились викласти пункт п. 5.6. основного договору у наступній редакції:

5.6. По всіх питаннях, не врегульованих цим договором, сторони керуються відповідними нормами права України. Всі розбіжності, що виникають при укладенні, виконанні, розірванні, зміні, визнанні недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду, за вибором позивача, у:

5.6.1. постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду № 007-2005 від 21.06.2005, видане Київським міським управлінням юстиції); розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким сторони ознайомились, найменування сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за договором, місце і дата укладення цієї третейської угоди відповідають місцю даті укладення договору, інформація про перелік суддів, ставки третейського збору, регламент та розпорядок роботи суду, положення про суд тощо розміщено в мережі Інтернет на веб-сайті постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків http://tretsud.aub.org.ua; або

5.6.2. суді загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як зазначає Позивач, п. 1.3 Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до Договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року є недійсним, оскільки такий договір є договором приєднання, типова форма якого затверджена Відповідачем, а Приватне підприємство "Бізнес Солушнс" не мало можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов договору. Крім того, Позивач зазначає, що можливість розгляду спору між Позивачем та Відповідачем у будь-якій організації чи органі, які утворені при Асоціації українських банків є несправедливим, оскільки Третейський суд створений Асоціацією українських банків, членом якої можуть бути банки, а також регіональні об'єднання банків, кредитно-фінансові та економічні навчальні заклади

У відповідності до ч. 2 ст.1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про третейські суди" визначено поняття третейської угоди - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом.

Третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин;

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин, у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Судом встановлено, що Договір поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року та Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року відповідають вимогам чинного законодавства, підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень, що свідчить про те, що на момент укладення Договорів сторони досягли згоди щодо істотних умов Договору.

Крім того, у Договорі про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до договору поруки, в якому є третейське застереження, містяться відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, а також вказівка про конкретно визначений третейський суд, а тому Суд не приймає до уваги доводи Позивача в цій частині.

Таким чином, Суд зазначає, що Договір поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 року та договори про внесення змін та доповнень № 1 від 29.07.2014, № 2 від 23.01.2015, № 3 від 27.08.2015, № 4 від 23.03.2016 до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 підписані обома сторонами без розбіжностей і зауважень, при укладанні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст. 12 Закону України "Про третейські суди", а спірне третейське застереження, викладене у пункті 5.6.1 договору про внесення змін до договору поруки, за формою і змістом закону не суперечить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.08.2015 у справі № 908/4676/14.

Стосовно твердження Позивача, що договір про внесення змін та доповнень є договором приєднання, типова форма якого затверджувалась Відповідачем, і Позивач не міг запропонувати свої умови до договору, Суд зазначає наступне.

Так, статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні Договору № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 між Приватним підприємством "Бізнес Солушнс" та Публічним акціонерним товариством "Банк "Юнісон", Сторонами було погоджено предмет договору, права сторін, відповідальність сторін, інші умови відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Проте, Суд відзначає, що договір поруки за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за яким поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, при цьому договором про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 не встановлено умов додаткових угод у формулярах, інших стандартних формах, тощо.

Отже, договір про внесення змін та доповнень до договору поруки є індивідуальним правочином, що має відношення до правовідносин, що скалилися між сторонами.

Таким чином, підписавши договір про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 із третейським застереженням, сторони погодили, що будь-які суперечки та спори щодо зазначеного договору між ними підлягають розгляду третейським судом, тобто сторони дійшли згоди та висловили свою волю на вирішення будь-яких спорів за цим договором третейським судом, чим спростовується твердження Позивача про відсутність волі обох сторін на звернення до третейського суду.

Крім того, Суд відхиляє доводи Позивача, що можливість розгляду спору між Позивачем та Відповідачем у будь-якій організації чи органі, які утворені при Асоціації українських банків є несправедливим, оскільки Третейський суд створений Асоціацією українських банків, членом якої можуть бути банки, а також регіональні об'єднання банків, кредитно-фінансові та економічні навчальні заклади, з огляду на наступне.

З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, Судом досліджено Статут Асоціації українських банків, розміщений на веб-сайті Асоціації українських банків http://aub.org.ua.

Так, відповідно до п. 3.1. Статуту Асоціації українських банків, членами Асоціації можуть бути банки, об'єднання банків, інші підприємства, установи та організації, які створені відповідно до чинного законодавства України, визнають Статут Асоціації, сплачують вступні і членські внески. Членами Асоціації з правом дорадчого голосу можуть бути підприємства, установи та організації, які виявили бажання бути членами Асоціації з правом дорадчого голосу, визнають Статут Асоціації та сплачують членські внески. Ці організації сплачують внески в порядку, затвердженому Радою. Члени Асоціації зберігають повну господарську та фінансову самостійність.

Тобто, членом Асоціації українських банків може бути будь-яка юридична особа, за умови сплати вступних та членських внесків.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним пункт договору про внесення змін та доповнень № 2 від 23.01.2015 року до договору поруки № 13/ПЮ-14-КБ від 14.01.2014 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства "Бізнес Солушнс" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" про визнання недійсним пункту договору про внесення змін та доповнень до договору задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Бізнес Солушнс" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" про визнання недійсним пункту договору про внесення змін та доповнень до договору - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19 червня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин