ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
07 червня 2017 року Справа № 921/609/15-г/10
Постановою Вищого господарського суду України від 07.06.2017 року колегією суддів у складі: Удовиченка О.С. (головуючий), Катеринчук Л.Й., Поліщука В.Ю. прийнято рішення про задоволення касаційної скарги ліквідатора ТОВ "Славпродукт" Кучака Ю.Ф., скасування Постанови Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 року та ухвали господарського суду Тернопільської області від 21.10.2016 року у справі №921/609/15-г/10 та прийняття нового рішення про відмову ПАТ "Дельта Банк" у задоволенні заяви про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута ТзОВ "Славпродукт", що відбувся 03.06.2016 року.
Мною, Катеринчук Л.Й., при прийнятті зазначеної постанови було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому:
1. Положеннями частин 1, 2 статті 43 Закону про банкрутство передбачено, що початковою вартістю цілісного майнового комплексу є сукупність визнаних у встановленому цим Законом порядку вимог кредиторів. Під час продажу майна банкрута на аукціоні вартість майна, що визначається ліквідатором, є початковою вартістю.
Відповідно до частин 1, 2, 5, 8 статті 44 Закону про банкрутство, після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі. Вибір способів продажу активів здійснюється ліквідатором з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною. Ліквідатор організовує проведення аукціону з продажу активів банкрута з урахуванням вимог цього Закону. Ліквідатор має право самостійно проводити торги на аукціоні відповідно до законодавства або залучити на підставі договору організатора аукціону-юридичну особу, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги. Ліквідатор здійснює продаж майна боржника у вигляді цілісного майнового комплексу. У разі якщо продати майно боржника у вигляді цілісного майнового комплексу не вдалося, ліквідатор здійснює продаж майна боржника частинами. Спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство.
Згідно з частиною 2 статті 191 ЦК України, до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, ліквідатор зобов'язаний розпочати реалізацію майна боржника цілісним майновим комплексом, до якого включається усе майно боржника як те, що є предметом забезпечення, так і те, яке не обтяжене заставою.
Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що цілісним майновим комплексом майно реалізовувалося з аукціону 07.04.2016 року та згідно 2 оголошень про продаж майна боржника у складі цілісного майнового комплексу, оприлюднених на веб-сайтах ВГСУ 10.03.2016 року та Міністерства юстиції України 11.03.2016 року, в порушення статті 191 ЦК України, до складу ЦМК не було включено автомобіль "Фіат", 2001 року випуску та готову продукцію (консервацію, повернуту Міністерством оборони України). Аукціон 07.04.2016 року визнаний таким, що не відбувся. З огляду на встановлення судами фактичних обставин не включення до складу ЦМК частини його майна, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про порушення ліквідатором вимог статей 43-44 Закону про банкрутство та частини 2 статті 191 ЦК України. Такий висновок, на мою думку, здійснено з вірним застосуванням норм матеріального права.
Разом з тим, приймаючи Постанову касаційного суду від 07.06.2017 року, колегія суддів в порушення вимог статті 1117 ГПК України на предмет обмеження суду касаційної інстанції щодо оцінки (переоцінки ) доказів у справі, дійшла висновку про дотримання ліквідатором вимог статей 43-44 Закону про банкрутство щодо початку продажу майна боржника цілісним майновим комплексом, всупереч встановленим судами обставинам не включення до складу ЦМК автомобіля "Фіат" 2001 року випуску та готової продукції, яка була повернута покупцем.
2. Відповідно до частини 8 статті 26 Закону про банкрутство, до компетенції комітету кредиторів належить визначення складу майна в разі продажу частини майна у процедурі санації боржника або його ліквідації.
Отже, встановивши неможливість продати майно боржника у складі цілісного майнового комплексу за наслідком проведення першого аукціону, ліквідатор боржника, який зобов'язаний дотримуватися балансу інтересів кредиторів та боржника у справі про банкрутство, зобов'язаний зібрати комітет кредиторів боржника з метою прийняття рішення про визначення складу майна боржника для реалізації його окремими частинами (лотами) з метою забезпечення виключного права комітету кредиторів щодо формування складу майна при його продажі окремими частинами.
Таким чином, висновки касаційного суду у постанові від 07.06.2017 року про те, що "комітет кредиторів приймає рішення щодо визначення частини майна, яка буде продаватися у процедурі ліквідації, а порядок продажу майна банкрута визначається безпосередньо ліквідатором банкрута, оскільки саме на ліквідатора покладено обов'язок забезпечення відчуження майна банкрута за найвищою ціною (частина 1 статті 44 Закону)" є неповними та такими, що дозволяють неоднозначне тлумачення частини 8 статті 26 Закону про банкрутство на предмет того, що законодавцем наділено виключно комітет кредиторів боржника компетенцією визначення складу майна для його реалізації окремими частинами (лотами), а ліквідатора наділено компетенцією з організації самої процедури реалізації майна боржника (шляхом проведення аукціону, конкурсу, прямого продажу) з метою забезпечення продажу майна (частини, визначеної комітетом кредиторів) за найвищою ціною відповідно до частини 1 статті 44 цього Закону. Відтак, повноваження ліквідатора не співпадають та не охоплюють виключних повноважень комітету кредиторів боржника згідно частини 8 статті 26 Закону про банкрутство, кожен із зазначених учасників провадження у справі про банкрутство має власну компетенцію у процедурі продажу майна боржника.
Саме так судами першої та апеляційної інстанцій було застосовано норми частини 8 статті 26 та частини 1 статті 44 Закону про банкрутство, встановлено обставини не проведення засідання комітету кредиторів боржника на предмет визначення складу майна боржника в окремому лоті, встановлено обставини ігнорування ліквідатором неодноразових вимог кредитора-заставодержателя, який наполягав у своїх зверненнях на необхідності реалізації заставного майна окремими частинами з виділом нерухомого майна в окремий лот, рухомого майна в окремий лот, транспортних засобів (автомобілів та комбайнів) окремими лотами.
З огляду на встановлення таких обставин та проаналізувавши, що фактично майно боржника було продано за ціною близько 300 тис. грн., що більш ніж у 100 разів нижче від його експертної оцінки, яка становила близько 30 млн. грн., суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що ліквідатором Кучаком Ю.Ф. було порушено вимоги статей 43-44, 26 Закону про банкрутство про організацію продажу майна боржника за найвищою ціною, про порушення ним процедури проведення другого повторного аукціону, внаслідок неналежного проведення як першого, так першого повторного аукціонів, визнали недійсними результати такого аукціону.
Разом з тим, приймаючи Постанову касаційного суду від 07.06.2017 року, колегія суддів застосувала невірне тлумачення положень частини 8 статті 26 та частини 1 статті 44 Закону про банкрутство на предмет наділення ліквідатора самостійними повноваженнями з формування окремих лотів (частин майна) в ході його продажу у ліквідаційній процедурі, в порушення вимог статті 1117 ГПК України, переоцінила дії ліквідатора як такі, що вчинені з дотриманням балансу інтересів кредиторів та боржника, всупереч оцінці обставин справи, здійсненій судами першої та апеляційної інстанцій, дійшла висновку про відповідність дій ліквідатора з самостійного (без погодження з комітетом кредиторів) розподілу майна боржника на окремі частини (лоти) та відповідність вимогам Закону про банкрутство першого повторного та другого повторного аукціонів з продажу майна боржника.
На мою думку таке рішення колегії суддів касаційного суду прийнято з порушенням вимог частини 8 статті 26, частини 1 статті 44 Закону про банкрутство, статті 1117 ГПК України, є невірним. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін.
Відповідно до статей 8, 129 Конституції України, суддя при здійснення правосуддя керується верховенством права; норми Конституції є нормами прямої дії. Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 року розтлумачено статтю 8 Конституції України про визнання і дію принципу верховенства права як панування права в суспільстві, яке вимагає від держави втілення його у законотворчій та правозастосовчій діяльності.
Панування права у правозастосовчій діяльності суду, як складова частина верховенства права, та конституційний обов'язок суду керуватися верховенством права, зобов'язує суди застосовувати норми матеріального права з метою забезпечення справедливості та дотримання балансу інтересів окремої особи та суспільства, що виключає можливості створення окремих преференцій для окремих осіб (в даному випадку набувача майна з публічних торгів).
В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (Рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 року та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998 року). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").
Відтак, рішення касаційного суду, прийняте з порушенням вимог матеріального права (законодавства про банкрутство), яке має наслідком узаконення несправедливості в організації ліквідатором процедури публічних торгів, схвалення реалізації майна боржника за ціною в 100 разів нижчою від його собівартості, визначеної експертом, не може вважатися таким, що відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
З огляду на зазначене, постанову касаційного суду вважаю прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права, тому їх слід залишити без змін.
Суддя
Вищого господарського суду України Катеринчук Л.Й.