ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2017 р.Справа № 915/1975/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.,

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1-за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2-за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Оазис"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 28 лютого 2017 року

у справі №915/1975/15

за позовом Фермерського господарства Оазис

до відповідача ОСОБА_3 підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро

про стягнення коштів у сумі 913449 грн. 27 коп.,

встановив:

У листопаді 2015 року Фермерське господарство Оазис (далі-позивач) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро (далі-відповідач) та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 913 449 грн. 27 коп., інфляційні втрати в сумі 725 561 грн. 17 коп. та 3% річних в сумі 113 177 грн. 01 коп. за договором від 02.09.2008р. про надання послуг по зберіганню зерна.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016р. (суддя Коваль С.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро на користь Фермерського господарства Оазис основний борг в сумі 38927грн.21коп., а також 3% річних в сумі 7637грн.20 коп. та інфляційні втрати в сумі 43355грн.38коп. Частково відшкодовано позивачу за рахунок відповідача судовий збір. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд виходив з того, що постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2015р. у справі №915/49/14 рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015р. залишено без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що притримання ФГ Оазис продукції більше, ніж 5 років, є безпідставним, внаслідок чого вартість послуг по зберіганню зерна в сумі 913449,27грн. фактично зрівнялась з вартістю переданої на зберігання продукції. На час отримання вимоги про повернення переданої на зберігання продукції - 10.09.2009р. ФГ Оазис мало право притримати лише частину належної ПП Виробничо-комерційне підприємство Каро продукції на суму 38927,21грн., а не всю продукцію вартістю більше мільйона гривень. У зв'язку з викладеним, судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково в частині стягнення вартості наданих послуг у сумі 38 927грн. 21 коп., та з урахуванням перерахунку 3% річних та інфляційних збитків станом на 23.11.2015р. (з 10.09.2009р.), стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 7637 грн. 20 коп. та інфляційні збитки в сумі 43355 грн. 38 коп.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016р. рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.11.2016р. рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016р. скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області. В постанові судом касаційної інстанції зазначено, що постанова Вищого господарського суду України від 22.01.2015 у справі №915/49/14 не може мати преюдиціального значення у відповідності до підпункту 2.6 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Питання, пов'язані з наявністю або відсутністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані за договором послуги, розміром основного боргу відповідача перед позивачем за послуги, надані відповідно до договору, підлягали встановленню і доказуванню у даній справі на загальних підставах.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 28.02.2017р. (суддя Смородінова О.Г.) в позові відмовлено з посиланням на те, що з вересня 2009 року між позивачем та відповідачем виникли правовідносини повязані не з наданням послуг по зберіганню за договором, а з протиправним притриманням речі, у звязку з чим нарахування плати за надання послуг по зберіганню сільськогосподарської продукції на підставі договору в період притримання речі є неправомірним.

Не погодившись з рішенням суду, Фермерське господарство "Оазис" звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати, позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

-судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення помилково не прийнято до уваги, що в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015р. у справі №915/49/14 встановлено, що 14.04.2009р. відповідач виставив позивачу рахунок №1404-1 на оплату послуг за договором на суму 38 927,21 грн. по очищенню та сушці соняшника та кукурудзи. Крім того, в судових засіданнях, які відбулися 14.02.2017р. та 24.02.2017р. представник відповідача підтвердив, що отримував рахунки та акти приймання-передачі наданих послуг, у зв'язку з чим був обізнаний про зміни вартості послуг та надані додаткові послуги;

-місцевим господарським судом безпідставно не прийнято до уваги висновки Вищого господарського суду викладені в постанові від 29.11.2016р. у справі №915/1975/15 стосовно того, що питання наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані за договором послуги та розмір основного боргу відповідача за послуги надано відповідно до договору підлягають встановленню і доказуванню у даній справі на загальних підставах.

В запереченнях на апеляційну скаргу Приватне підприємство Виробничо-комерційне підприємство Каро просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

02.09.2008 р. між Фермерським господарством Оазис (виконавець) та ОСОБА_3 підприємством Виробничо-комерційне підприємство Каро (замовник) укладено договір на послуги по зберіганню зерна. Згідно з умовами договору замовник взяв на себе зобов'язання передати сільськогосподарську продукцію (зерно колосових, бобових і насіння олійних культур надалі - «продукція»), а виконавець зобов'язався прийняти її для визначення якості, підробки сушки, відповідального зберігання, знешкодження шкідників в разі необхідності і відвантаження (надалі - послуги): кукурудзи до 4000т., соняшника до 600т.

Відповідно до п.п. 2.1.2, 2.2.4 договору замовник зобов'язаний своєчасно розраховуватись за надані йому послуги з приймання, сушіння, очищення, зберігання, відвантаження та надання додаткових послуг, пов'язаних із зберіганням продукції.

Виконавець не має права розпорядження продукцією, що передається на зберігання (п.п. 2.2.4 договору).

Розділом 3 договору сторони визначили, що оплата послуг здійснюється замовником після підписання акту приймання-передачі виконаних послуг протягом 2-х днів з часу отримання рахунку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця (п. 3.1 договору).

Умовами п.3.2 договору сторони погодили, що у разі несплати замовником наданих послуг, замовник має право утримати належну йому в оплату послуг частину продукції, що знаходиться на зберіганні, про що складається односторонній акт-розрахунок, який посвідчує належну оплату наданих виконавцем послуг. Один примірник акту-розрахунку надається замовнику. Вартість продукції, яка утримується в оплату послуг, визначається на основі ринкових цін, які склалися на момент зарахування продукції в рахунок оплати.

Пунктом 5.3 визначено, що договір вступає в дію з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Всі доповнення і зміни до цього договору вносяться в письмовій формі за взаємною згодою сторін (п. 5.5).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015р. у справі № 915/49/14 встановлено, що відповідно до складської довідки №1 від 01.01.2009р. ФГ «Оазіс» прийняло від ВКП «Каро» на зберігання 654,314 тон сояшнику, 149,654 тон кукурудзи та відходи І категорії 25,923 тони.

14.04.2009р. позивач оформив та підписав акти №1 по доробці кукурудзи на суму 22486,80грн., та акт №2 по доробці соняшника на суму 16440,41грн.

Одночасно 14.04.2009р. позивач оформив для відповідача рахунки №1404-1 та № 1404-2 на оплату послуг за договором на загальну суму 38927,21 грн. по прийманню, очищенню соняшника та кукурудзи.

Однак доказів, які б свідчили про направлення вказаних актів та рахунків на оплату відповідачу позивачем не надано.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.2010р. у справі №6/229/09 встановлено, що листом №36 від 07.09.2009р. позивач просив відповідача в семиденний термін повернути належну йому продукцію, а саме: 654,314т насіння соняшника та 140654кг зерна кукурудзи. Вказаний лист ФГ "Оазис" отримало 10.09.2009р.

Відповідно до складської накладної №2 станом на 14.04.2009р. на зберіганні у позивача залишилось 309,311 тон насіння соняшнику та 149,654 тон кукурудзи.

Судова колегія зазначає, що судовими рішеннями було встановлено, що позивач у зв'язку з несплатою відповідачем коштів за надані послуги, на законних підставах притримав сільськогосподарську продукцію, що належить відповідачу, як то передбачено умовами договору, до повного з ним розрахунку за надані послуги.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

З викладеного вбачається, що позивач мав право зберігати майно відповідача до 10.09.2009р., після вказаної дати зобов'язання зберігача по зберіганню сільськогосподарської продукції припиняються.

Однак, не зважаючи на вимогу відповідача, позивач не повернув останньому товар зарахувавши його в рахунок заборгованості підприємства за надання послуг за договором, у тому числі за весь час притримання цієї продукції.

Статтею 594 ЦК України передбачено право притримання, зокрема, встановлено, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові, у разі невиконання ним у строк зобовязання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредитору повязаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобовязання.

Згідно зі статтею 595 ЦК України кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника. Кредитор відповідає за втрату, псування або пошкодження речі, яку він притримує у себе, якщо втрата, псування або пошкодження сталися з його вини. Кредитор не має права користуватися річчю, яку він притримує у себе. До нього не переходить право власності на неї (ст. 596 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідача про притримання товару позивачем.

Право притримання рухомого майна відповідно до ст. 21 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є забезпечувальним обтяженням, тому обсяг вимог, які можуть ним забезпечуватись, закріплений в ст. 22 зазначеного закону.

Згідно зі статтею 597 ЦК України вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 ЦК України (публічні торги або інше, встановлене договором чи законом), а не в спосіб яким це здійснив відповідач.

За приписами ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, після 10.09.2009р. позивач не надавав відповідачу послуги щодо зберігання продукції, а притримував продукцію, яка належить відповідачу, у зв'язку з чим витрати, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, не пов'язані з виконанням позивачем обов'язків за договором зберігання від 02.09.2008 року.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин господарський суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, всебічно, повно та об'єктивно дослідив наявні матеріали в справі в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 28 лютого 2017 року у справі №915/1975/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 13.06.2017р.

Головуючий суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна

Суддя С.В. Таран