ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р.Справа № 915/12/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Лисенко В.А., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання Іванов І.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю;

від відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року

у справі №915/12/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації

про стягнення 1 777 961,05 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Компанія) звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (Управління) про стягнення грошових коштів у сумі 1 777 961,05 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем свого обовязку з відшкодування позивачу грошових коштів, сплачених позивачем за добудову обєкта газифікації, у відповідності до договору №9 від 16.01.2012 року.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року у справі №915/12/17 (суддя Корицька В.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю, з підстав того, що зобовязання Управління щодо повернення грошових коштів, отриманих від Компанії на добудову обєкта, передбачені п. 2.3.13 договору зокрема, могли бути включені у договір лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення Управлінню на такі видатки на момент укладання договору.

Однак, судом встановлено, що у період з 2009 року та по теперішній час законами про Державний бюджет України та рішеннями про місцевий бюджет не передбачено відповідних бюджетних призначень щодо повернення Компанії коштів, наданих за добудову обєктів газифікації, в тому числі на добудову обєкта за укладеним з Управлінням договором. Так як Управлінню на момент укладення договору не було виділено бюджетних призначень для повернення Компанії коштів, наданих на добудову обєкта за договором, то Управління не набуло в порядку, визначеному бюджетним законодавством, статусу розпорядника бюджетних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умови укладеного сторонами у справі договору щодо зобовязань Управління повернути Компанії протягом бюджетного року, наступного після закінчення фінансування нею добудови обєкта, виділених на це грошових коштів, передбачені п. 2.3.13 договору зокрема, є такими, що суперечать законодавству, і бюджетному законодавству зокрема, а тому не породжують будь-яких правових наслідків для сторін.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ „НАК „Нафтогаз України" посилається на те, що місцевий господарський суд не врахував те, що будівництво спірного обєкта газопостачання здійснювалось не за державні кошти, а на власні кошти Компанії, тому застосування ЗУ «Про здійснення державних закупівель» є необґрунтованим.

Апелянт вважає, що відповідач на підставі ст.204, 629 ЦК України має відповідні права та обовязки у господарських правовідносинах, тому відсутність бюджетного фінансування не звільняє його від своїх обовязків.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми бюджетного законодавства, оскільки між сторонами виникли майново-господарські відносини, які засновані на юридичній рівності та вільному волевиявленні.

Крім того, скаржник вважає, що відсутність субвенцій з Державного бюджету є підставою для ненарахування Компанії Замовнику пені та штрафу, однак не являється підставою для звільнення від відповідальності взагалі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, та просив залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року №1001-р Про добудову підвідних газопроводів, із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 року № 1881-р, погоджено пропозицію Міністерства палива та енергетики України та Компанії щодо фінансування останньою робіт з добудови підвідних газопроводів та визначено, що для забезпечення добудови газопроводів Компанія укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Компанії, а замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлі товарів і послуг, повязаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством.

При цьому, зазначеним розпорядженням Урядом не було погоджено механізму повернення замовниками будівництва коштів Компанії, профінансованих останньою на добудову обєктів.

Рішенням Миколаївської облради від 25.03.2011 року затверджено Програму економічного та соціального розвитку Миколаївської області на 2011-2014 роки Миколаївщина-2014.

У подальшому, розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.04.2012 року № 95-р (а.с. 101) затверджено перелік обєктів газопостачання населених пунктів області, у спорудженні яких передбачається фінансова участь Компанії та які були включені до переліку пріоритетних інвестиційних проектів Програми економічного та соціального розвитку Миколаївщина-2014, в тому числі і обєкт, повернення коштів на фінансування будівництва якого є предметом спору в даній справі.

Цим же розпорядженням замовником будівництва таких обєктів визначено Управління та зобовязано останнє укласти з Компанією договори на фінансування будівництва підвідних газопроводів до населених пунктів.

На виконання вищевказаних розпоряджень Уряду та Миколаївської облдержадміністрації, 16.01.2012 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Компанія), та Управлінням капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (Замовник) укладений договір № 9.

Відповідно до п. 1.1 договору, Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, відповідно до Розпорядження та на умовах цього Договору, на підставі затвердженого рішенням правління Нафтогазу Переліку обєктів газопостачання, у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (Перелік) та графіку фінансування спорудження обєкта газопостачання, здійснює фінансування добудови обєкта газопостачання: Міжселищний газопровід високого тиску до с. Дмитро-Білівка Казанківського району Миколаївської області (обєкт), а Управління (замовник) зобовязується здійснити добудову обєкта, забезпечити передачу його у державну власність на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, введення його в експлуатацію та повернути грошові кошти, отримані від Компанії на добудову обєкта (а.с. 11-15).

Відповідно до п. 2.1.1 Договору фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок замовника або іншими способами, що не суперечать діючому законодавству України, договору.

Відповідно до п.п. 2.3.1 2.3.2, 2.3.12, 2.3.13 Договору Замовник зобовязався, зокрема, забезпечити виконання всіх належних дій для добудови обєкта; здійснювати за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, повязаних із добудовою обєкта згідно з діючим законодавством; після завершення робіт по добудові обєкта в обовязковому порядку забезпечити передачу його, як цілісного обєкта, у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та введення в експлуатацію у термін, що не перевищує 60 (шістдесяти) календарних днів від дати виконання Компанією зобовязань за цим договором щодо фінансування добудови обєкта; протягом бюджетного року, наступного після року закінчення фінансування добудови обєкта, повернути Компанії суми грошових коштів, отриманих від неї на добудову обєкта.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальний обсяг фінансування за цим договором (ціна договору) складає 861 808,00 грн.

Пунктом 4.5. договору сторони дійшли згоди, що замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Пунктом 4.7 договору передбачено, що Замовник не несе відповідальності перед Нафтогазом за невиконання п.4.3 договору, в разі відсутності субвенцій з Державного бюджету.

На виконання зобовязань за договором, Компанією у 2012 році перераховано Управлінню грошові кошти в сумі 861 808,00 грн. згідно погодженого сторонами у додатку №1 до договору графіку (а.с.17), що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 1609 від 27.02.2012 року (а.с. 21).

Обєкт побудовано та введено в експлуатацію, про що складено відповідну декларацію про готовність обєкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області 04.09.2012 року за № МК7 (а.с. 25-28). Про це ж свідчить й інформаційна довідка щодо стану будівництва обєкта станом на 01.10.2016 року (а.с. 30).

Управлінням у повному обсязі використано перераховані Компанією грошові кошти, що випливає із звіту про використання коштів (а.с. 31) та акту звірки розрахунків сторін за період 01.07.2014-30.09.2014 року (а.с. 29).

Натомість, 25.01.2013 року відповідач повернув позивачу 5 530,66 грн., що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 23).

Компанія стверджує, що виконала зобовязання за укладеним з відповідачем договором: профінансувала обєкт у повному обсязі у 2012 році, а тому Управління зобовязане було виконати умови договору, зокрема п.п. 2.3.13 його, і до 31.12.2013 року повернути на рахунок Компанії грошові кошти, отримані на добудову обєкта.

Оскільки відповідачем й на даний час такі кошти Компанії не повернуто, позивачем здійснено нарахування на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача 1 777 961,05 грн., з яких:

- 856 277,34 грн. основна заборгованість,

- 74 959,36 грн. 3 % річних,

- 846 724,35 грн. інфляційні втрати.

Господарське зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, де один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, що випливає з положень ст.509 ЦК України та кореспондується з положеннями ст.173 ГК України.

В силу ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також: 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судовою колегією встановлено, що розмір основної заборгованості за добудову об'єкта газопостачання складає 856 277,34 грн..

Умовами п. 2.3.13 договору визначений обовязок відповідача протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування Нафтогазом добудови (будівництва) об'єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову (будівництво) об'єкта.

З преамбули договору вбачається, що договір укладено на виконання розпорядження КМУ від 26.08.2009р. №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням КМУ від 13.09.2010р. №1881-р».

Відповідно до вищезазначеного розпорядження передбачено, що НАК «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Компанії.

Проте, НАК «Нафтогаз України» укладено договір 16.01.2012 року № 9, в якому передбачено фінансування виконання робіт з добудови обєкта газопостачання за умови повернення замовником виділених коштів після завершення будівництва.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що Управління є бюджетною установою, яка за організаційно-правовою формою господарювання відноситься до органу державної влади, повністю утримується за рахунок державного бюджету та є неприбутковою організацією. Управління виконує функції замовника з проектування, будівництва, реконструкції, капітального ремонту та технічного переоснащення обєктів житло-комунального та соціального призначення на території області, зокрема, за рахунок державних та бюджетних коштів, коштів інвесторів, запозичень під державні гарантії та інших джерел, не заборонених законодавством, а також виступає розпорядником та одержувачем таких коштів.

Згідно визначення, наведеного у п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України Про здійснення державних закупівель у редакції станом на 02.10.2011 року, чинній на час укладення сторонами договору, державними коштами є, зокрема, кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів, установ та організацій, утворених у встановленому порядку державними органами, місцевими державними адміністраціями чи органами місцевого самоврядування тощо.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 23 БК України, будь - які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетне призначення повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетне асигнування повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобовязання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетне зобовязання будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно:

1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;

2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;

3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті (ч.ч. 1-4 ст. 22 БК України).

Відповідно до п.п. 18, 47 ч. 1 ст. 2 БК України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобовязань, довгострокових зобовязань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобовязань минулих років, довгострокових зобовязань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації; а за спеціальним фондом бюджету - виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету з дотриманням вимог ч.2 ст.57 цього Кодексу.

Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобовязання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобовязання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Зобовязання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобовязаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобовязань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобовязань не здійснюються.

Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобовязаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобовязань, у судовому порядку (ст. 48 БК України).

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 116 БК України взяття зобовязань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, є порушенням бюджетного законодавства.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобовязання Управлінням щодо повернення грошових коштів, отриманих від Компанії на добудову обєкта, передбачені п. 2.3.13 договору, зокрема, могли бути включені у договір лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення Управлінню на такі видатки на момент укладання договору.

Пунктом 4.7 договору зазначено, що Замовник не несе відповідальність перед Нафтогазом за невиконання п.4.3 Договору, в разі відсутності субвенцій з Державного бюджету.

З матеріалів справи вбачається, у період з 2009 року та по теперішній час законами про Державний бюджет України та рішеннями про місцевий бюджет не передбачено відповідних бюджетних призначень щодо повернення Компанії коштів, наданих за добудову обєктів газифікації, в тому числі на добудову обєкта за укладеним з Управлінням договором.

Зокрема, зазначені обставини підтверджені листами Міністерства фінансів України від 22.01.13 №31-06310-06-7/1941, від 26.06.2014 №31-06310-06-7/16343, довідкою Держфінінспекції в Миколаївській області від 22.07.2015 №14-23/160-з (а.с.82, 109-116, 141).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2012 року № 106 затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій, згідно п. 3 якого субвенція надається для забезпечення здійснення відповідних заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих адміністративно-територіальних одиниць та спрямовується, зокрема, на проведення робіт з газифікації. Надання субвенції здійснюється в обсягах, передбачених законом України про Державний бюджет на відповідний рік. Головним розпорядником субвенції є Міністерство фінансів України (п.п. 2, 5 Порядку).

Із відповіді Міністерства фінансів України від 26.06.2014 року № 31-06310-06-7/16343 (а.с. 82) на звернення Миколаївської обласної державної адміністрації щодо виділення відповідних асигнувань на повернення Компанії грошових коштів, у тому числі виділених на добудову обєкта за спірним договором, випливає, що відсутні підстави для включення таких асигнувань до державного бюджету, так як Законом України від 22.12.2011 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності змін до Господарського кодексу України та Закону України Про трубопровідний транспорт внесено зміни в частині виключення норм щодо передачі збудованих мереж постачання природного газу (обєктів) постачальнику та відшкодування забудовнику чи інвестору витрат на їх будівництво.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши у сукупності обставини справи у відповідності до ст.43 ГПК України, судова колегія доходить висновку, що матеріалами справи підтверджуються, що на рахунок відповідача не надходили та не передбачались субвенції з Держаного бюджету на виконання умов договору протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування Нафтогазом добудови (п.2.3.13 договору), хоча відповідач і здійснював заходи на їх отримання (листи Миколаївської облдержадміністрації від 30.10.2013 №2052/28-05-5/6-13, 18.06.2014 №1016/0/05-20/2-14).

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази того, що субвенції з Держави взагалі передбачались для виділення відповідачу і до укладання договору на будівництво газопроводу.

Правову позицію з приводу аналогічних відносин висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 22 листопада 2016 року по справі № 922/5895/15.

За таких обставин, враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що умови договору щодо зобовязань Управління повернути Компанії протягом бюджетного року, наступного після закінчення фінансування нею добудови обєкта, виділених на це грошових коштів, передбачені п. 2.3.13 договору, є такими, що суперечать законодавству, і бюджетному законодавству зокрема, оскільки такі зобовязання взяті відповідачем без відповідних бюджетних асигнувань.

Тому такі зобовязання відповідача не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів та не породжують будь-яких правових наслідків для сторін.

Таким чином, відсутні підстави й для задоволення вимог про стягнення відповідних нарахувань 3% річних та інфляційних витрат на вказану суму, здійснених позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. За таких обставин, підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав правильну юридичну оцінку правовідносинам сторін, у звязку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 п.1, 104, 105 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року у справі №915/12/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до вимог ст.105 ГПК України і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 15.06.2017р.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.М. Принцевська