КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/3255/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Станіка С.Р.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Даниленко Т.О.

за участю представників:

від позивача (апелянт 2): ОСОБА_2 - представник по довіреності № 185 від 16.02.16р.

від відповідача (апелянт 1): Грицків М.І. - представник по довіреності № 11-114/403р/182 від 20.03.2017р.

від третьої особи-1: не з'явились

від третьої особи-2: Грицків М.І. - представник по довіреності № 27/03-02/009 від 20.02.2017р.

розглянувши апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної ради та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/3255/16 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Івано-Франківської обласної ради

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне підприємство Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області

про скасування рішення та визнання права спільної сумісної

власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/3255/16 позовні вимоги задоволено частково, а саме: скасувано рішення Івано-Франківської обласної ради № 166-7/2006 від 22.12.2006, в частині включення в Перелік будівель і приміщень спільної власності і територіальних громад сіл, селищ, міст області - приміщення 3-го (третього поверху) АДРЕСА_1; скасувано п. 2 рішення Івано-Франківської обласної ради № 1744-38/2015 від 21.08.2015 року в частині, якою вирішено: "Комунальному підприємству Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна взяти на баланс нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області: - приміщення третього поверху на АДРЕСА_1 (загальна площа - 588.3 кв.м., свідоцтво про право власності від 16.02.2009); скасувано право спільної власності територіальних громад сіл. селищ, міст Івано- Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради в частині оформлення права власності на допоміжні приміщення і конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1 а саме: -вентиляційну камеру площею 33,4 кв.м. що розміщена на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 - вентиляційну камеру площею 26.3 кв.м. що розміщена на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1) : - кладову площею 2,6 кв.м. що розміщена на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 - кладову площею 5,3 кв.м. що розміщена на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1; - загальний коридор загальною площею 96.7 кв.м., розміщений на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 - сходову клітку площею 14.0 кв.м. розміщену на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 - сходову клітку площею 14.4 кв.м. розміщену на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 - сходові марші будівлі по АДРЕСА_1 розміщені з першого по другий поверх з правої і лівої сторони тильної частини будівлі. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що із врахуванням висновку експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи № 1954-1969 від 28.07.2016 року, складеного Львівським науково - дослідним інститутом судових експертиз, керуючись принципом аналогії закону та відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку", Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.2004, а також положення Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції від 29.11.2001), суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Івано-Франківської обласної ради № 166-7/2006 від 22 грудня 2006 року, в частині включення в Перелік будівель і приміщень спільної власності і територіальних громад сіл, селищ, міст області - приміщення 3-го (третього поверху) АДРЕСА_1 та п. 2 рішення Івано-Франківської обласної ради № 1744-38/2015 від 21 серпня 2015 року в частині, якою вирішено: "Комунальному підприємству Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна взяти на баланс нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області: - приміщення третього поверху на АДРЕСА_1 (загальна площа - 588.3 кв.м., свідоцтво про право власності від 16.02.2009 р.) порушують право спільної власності позивача на допоміжні приміщення у будівлі на АДРЕСА_1 та перешкоджають йому використовувати нежитлові приміщення 1-го та 2го поверху, які належать йому на праві приватної власності, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині було задоволено. Крім того, керуючись ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України та застосовуючи наведені вище норми законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про ідентичність функцій допоміжних приміщень та конструктивних елементів як в жилих так і нежилих будинках та відповідно про належність сходових клітин, сходових маршів, вентиляційних камер, кладової та інших конструктивних елементів будівлі по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та відповідачу на праві спільної власності, і кожен з них має рівне право з іншим користуватися такими елементами будівлі для забезпечення належного утримання та обслуговування належних їм на праві власності нежитлових приміщень в такій будівлі, а тому задовольнив позовні вимоги в частині скасування права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради на допоміжні приміщення та конструктивні елементи по АДРЕСА_1, а саме: вентиляційні камери площею 33,4 кв.м. та 26.3 кв.м.; кладові площею 2,6 кв.м. та 5,3 кв.м.; загальний коридор загальною площею 96.7 кв.м.; сходові клітки площею 14.0 кв.м. та 14.4 кв.м. розміщені на 3-му поверсі по АДРЕСА_1 сходові марші будівлі по АДРЕСА_1 розміщені з першого по другий поверх з правої і лівої сторони тильної частини будівлі. Разом з тим, посилаючись на положення ст. 318, 320 Цивільного кодексу України, ст. 2 Господарського кодексу України, ст. 55 Господарського кодексу України, враховуючи, що позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 є власником нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, придбаних за договором купівлі-продажу від 13.02.2004, як фізична особа, а тому і співвласником допоміжних приміщень і конструктивних елементів зазначеної громадської будівлі він є саме як фізична особа, а не фізична особа-підприємець, суд першої інстнції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання спільної сумісної власності за позивачем та територіальною громадою сіл, селищ, міст Івано-Франківської області і особі Івано-Франківської обласної ради на спірні допоміжні приміщення і конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, Івано-Франківська обласна рада звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було проігноровано посилання відповідача, що даний спір, враховуючи приписи ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, повинен розглядатися адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства. З урахуванням наведеного апелянт зазначив, що господарський суд, на підставі ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, повинен був припинити провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. Серед іншого, скаржник зазначив про те, що помилковим є рішення місцевого господарського суду в частині спростування заяви відповідача та третьої особи про застосування строків позовної давності, оскільки майно за договором купівлі-продажу від 13.02.2004, в той час, як спірні приміщення, які на думку позивача, є необхідними для обслуговування належного йому майна, були віднесені до комунальної власності ще 24.08.1992. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу позивач мав можливість оглянути майно, яке придбав, а у випадку порушення його прав, позивач мав можливість звернутися за захистом до суду в продовж трьох років з часу укладення вищезгаданого договору, однак до суду позивач звернувся лише 04.02.2016. Посилаючись на положення постанови Кабінету міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» , приписи Закону України «про місцеве самоврядування в Україні», апелянт зазначив, що оскаржувані позивачем рішення є такими, що прийняті з дотриманням норм та вимог законодавства України, чинними та ніким не оскаржуваними. Апелянт також зазначив, що не заперечує твердження позивача щодо наявного у нього права безперешкодного і без обмежень використання приміщень, що є у його власності, однак звертає увагу на той факт, що це зовсім не стосується приміщень, які є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області. Позивач може мати у власності та використовувати на свій розсуд тільки ті приміщення, які були викуплені ним у ЗАТ «Світанок» за договором купівлі-продажу.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної часткової власності та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, із врахуванням приписів ст. 55, 133, 134 Господарського кодексу України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, на думку позивача, вимога Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 як суб'єкта господарювання, про визнання за ним як підприємцем права, в тому числі права спільної власності, не виходить за межі способу і форми захисту порушеного права, і така форма захисту прямо передбачена законом.

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 11.01.2017 апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної ради передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Чорної Л.В., Сухового В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної ради прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду на 22.02.2017.

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 08.02.2017 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Чорної Л.В., Сухового В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 розгляд апеляційних скарг Івано-Франківської обласної ради та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 відкладено до 15.03.2017.

Розпорядженням від 13.03.2017, у зв'язку з участю судді Сухового В.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у ХІV позачерговому з'їзді суддів України, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Михальської Ю.Б., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 розгляд апеляційних скарг Івано-Франківської обласної ради та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 прийнято провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 26.04.2017р.

Розпорядженням від 25.04.2017р, у зв'язку з перебуванням суддів Чорної Л.В. та Михальської Ю.Б., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Станіка С.Р., Гончарова С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 розгляд апеляційних скарг Івано-Франківської обласної ради та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судовому засіданні 13.06.2017 представник апелянта (відповідача) підтримав доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016р. скасувати та прийняти нове про відомову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив в повному обсязі.

Представник апелянта (позивача) в судовому засіданні 13.06.2017р. підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі, просив суд задовольнити її, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної часткової власності та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив в повному обсязі.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні 13.06.2017р. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, просив суд її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016р. скасувати та прийняти нове про відомову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив в повному обсязі.

Представник третьої особи 1 в судове засідання 13.06.2017р. не з'явився, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представників третьої особи 1, за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги Івано-Франківської обласної ради та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 13.02.2004 між Закритим акціонерним товариством "Світлиця" та гр. ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 1230,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. 13.02.2004 року та зареєстровано в реєстрі за № Д.66.

Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу від 13.02.2004 вказані нежитлові приміщення належать ЗАТ "Світлиця" на праві власності на підставі дублікату договору купівлі-продажу державного майна, виданого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 28.01.2004 по реєстру № 6-185, виданого взамін втраченого договору купівлі-продажу державного майна, посвідченого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 28.09.1995 року по реєстру № 1Д-910, що є зареєстрованим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 13.02.2004 року за №454/2в, реєстраційний номер 4736025.

За Договором № 1Д-910 купівлі-продажу державного майна, укладеним між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській області та організацією орендарів орендного підприємства громадського харчування "Світлиця", останньою було придбано державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства громадського харчування "Світлиця", а саме: І і ІІ поверхи будівлі по вул. Комарова (на даний час вулицю переіменовано на "Шашкевича"), 6 у м. Івано-Франківську.

Відповідно до розпорядження № 98 від 30.05.1994 "Про розподіл площ будинку по вул. Комарова, 6" приміщення 1-го і 2-го поверхів, а також частина приміщень 3-го поверху площею 43,54 кв.м. (кабінети площею 11,6, 16,01 та 16,47) було закріплено за орендним підприємством громадського харчування "Світлиця".

12.04.2014 право власності ОСОБА_4 на нежитлові приміщення загальною площею 1302,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначене приміщення перебуває у фактичному володінні позивача з 16.10.2015 року, що підтверджується постановою Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 19.10.2015 ВП № 44070939, копія якої міститься в матеріалах справи.

Як зазначає позивач, зазначені приміщення були придбані ним з метою використання цих приміщень в комерційних цілях, згідно їх цільового призначення. Під час огляду і обстеження всієї будівлі по АДРЕСА_1 позивачем було з'ясовано, що придбаний ним цілісний майновий комплекс обладнаний вентиляційними і витяжними каналами, які використовувалися для роботи закладу, і система яких знаходиться на третьому поверсі будівлі. Окрім того, в тильній частині будівлі по АДРЕСА_1 в лівому і правому куті, знаходяться дві сходові клітки, вихід на які передбачено з кожного поверху, в тому числі і з першого та другого поверхів.

У 2015 році позивач звернувся до розробника проекту закладу громадського харчування у м. Івано-Франківську по вул. Шашкевича,6 - Інституту "Дніпромісто" - з листами про надання інформації щодо того, чи були вентиляційні системи, які знаходяться на третьому поверсі даного приміщення, задіяні для діяльності тільки третього поверху чи всього приміщення в цілому, а також чи передбачались сходові клітки, які знаходяться з тильної сторони у правому та лівому куті споруди, як евакуаційні.

Як вбачається з листів Українського науково-дослідного інституту проектування міст імені Ю.М. Білоконя "Діпромісто" № 8/791 від 23.11.2015 та № Т-29/869 від 28.12.2015, на третьому поверсі будівлі в осях1-2 та 9-10 знаходяться витяжні вентиляційні камери, які обслуговують приміщення першого та другого поверхів, а саме: обідній зал на 65 місць (1-й пов.), обідній зал на 150 місць, гарячий цех, виробничі цехи та мийні (2-й пов.). Крім того, проектом у будівлі передбачено дві сходові клітки: № 1 в осях Д-Е-2-4 і № 2 в осях Д-Е-7-8, на які з кожного поверху передбачено входи-виходи. Сходи № 1 і 2 є евакуаційними, через них передбачено шляхи евакуації у відповідності з чинними нормативними вимогами.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що у позивача відсутній доступ до зазначених сходових клітин та витяжних вентиляційних камер.

Відповідно до листа Івано-Франківської обласної ради № 9-21/30/210 від 11.01.2016 нежитлові приміщення третього поверху, А, загальною площею 588,3 кв.м. на АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради на підставі свідоцтва про право власності на від 16.02.2009 та зареєстровано право власності 26.02.2016.

Підставою набуття права власності на вищезазначене майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області є рішення десятої сесії Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 24.08.1992, рішення сьомої сесії Івано-Франківської обласної ради п'ятого скликання від 22.12.2006 № 166-7/2006.

Згідно рішення Івано-Франківської обласної ради від 24 серпня 1992 року було затверджено перелік державного майна, віднесеного до комунальної власності області і передано його в управління обласної державної адміністрації. Серед такого майна було - кафе "Молочне".

Згідно другого рішення від 22 грудня 2006 року. № 166-7/2006 "Про майно спільної власності територіальних громад сіл. селищ міст області" було затверджено переліки об'єктів, будівель і приміщень, а також акцій (часток) спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, згідно з додатком 1,2 та 3. В додатку № 2 до цього рішення "Перелік будівель і приміщень спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" пунктом 68 приміщення 3-го поверху (АДРЕСА_1).

Проте, ні в одному ні в другому рішенні, не було зазначено конкретно які приміщення третього поверху відносяться до майна спільної власності територіальних громад ні їхня площа.

Рішенням Івано-Франківської обласної ради № 1744-38/2015 від 21.08.2015 року передано на баланс та в оперативне управління Комунального підприємства Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області приміщення третього поверху на АДРЕСА_1 (загальна площа, 588,3 кв.м, свідоцтво про право власності від 16.02.2009).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" сходові клітини, позаквартирні приміщення, вентиляційні камери та інші технічні приміщення віднесено до допоміжних приміщень, які входять до складу неподільного майна будинку та, відповідно до ст. 19 цього Закону неподільне майно є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку та не підлягає відчудженню; власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном, а тому позивач вважає, що рішення Івано-Франківської обласної ради № 1744-38/2006 від 22.12.2006 в частині включення в Перелік будівель і приміщень спільної власності і територіальних громад сіл, селищ, міст області - приміщення 3-го (третього поверху) АДРЕСА_1 та п. 2 рішення Івано-Франківської обласної ради № 1744-38/2015 від 21 серпня 2015 року в частині, якою вирішено: "Комунальному підприємству Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна взяти на баланс нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області: - приміщення третього поверху на АДРЕСА_1 (загальна площа - 588.3 кв.м., свідоцтво про право власності від 16.02.2009 р.), а також зареєстроване право спільної власності територіальних громад сід, селищ, міст Івано-Франківської обласної ради на допоміжні приміщення та конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1 порушують його законні права та інтереси як співвласника даної будівлі.

За таких підстав, позивач звернувся до суду з позовом про скасування зазначенних рішень та право спільної власності територіальних громад сід, селищ, міст Івано-Франківської обласної ради на допоміжні приміщення та конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1, а також просив визнати право спільної сумісної власності за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 і за територіальною громадою сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради на допоміжні приміщення та конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до п. 2.3.Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, основними приміщеннями громадських будинків та споруд є приміщення, які визначають їх функціональне призначення. Допоміжні приміщення - це приміщення, які виконують функції допоміжного (другорядного) значення в громадських будинках. Найбільш характерні з них - вестибюлі, коридори, холи, гардероби, вбиральні, комори тощо.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, нежитлові приміщення 3-го поверху по АДРЕСА_1 належать на праві комунальної власності, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Фраківської області в особі Івано-Франківської обласної ради загальною площею 588,3 кв.м. та перебуває на балансі у Комунального підприємства Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна.

Відповідно до технічного паспорта на громадський будинок - нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальна площа третього поверху складає 546,7 кв.м., з яких площа основних приміщень - 324,9 кв.м., а площа допоміжних приміщень 221,8 кв.м.

Позивач зазначає, що вказані допоміжні приміщення повинні перебувати у спільній сумісній власності власників нежитлових приміщень будівлі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3255/16, з метою встановлення правомірності заявлених позовних вимог, всебічного, повного та об'єктивного розгляду спору й вирішення питань, що потребують спеціальних знань, а також необхідності визначення статусу та функціонального призначення спірних приміщень, призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, висновком експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи №1954-1969 від 28.07.2016, складеного Львівським науково - дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що:

1. Приміщення, які розташовані на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1, а саме: вентиляційна камера площею 33,4 кв.м , вентиляційна камера площею 26,3 кв.м, кладова площею 2,6 кв.м . кладова площею 5,3 кв.м , загальний коридор загальною площею 96,7 кв.м , сходова клітка площею 14,0 кв.м , сходова клітка площею 14,4 кв.м, сходові марші будівлі гіо АДРЕСА_1 розміщені з першого по другий поверх з правої і лівої сторони тильної частини будівлі відносяться до допоміжних приміщень, що передбачені для забезпечення експлуатації і обслуговування приміщень підвалу, першого та другого поверхів в будівлі по АДРЕСА_1

2.Приміщення, які розташовані на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1. а саме: вентиляційна камера площею 33.4 кв.м , вентиляційна камера площею 26.3 кв.м , кладова площею 2.6 кв.м , кладова площею 5,3 кв.м відносяться до допоміжних приміщень, які призначені для експлуатації і обслуговування саме для першого та другого поверхів.

Крім того, під час огляду експертом було встановлено, що третій поверх будівлі по АДРЕСА_1 в цілому належить Івано-Франківській обласній раді, і здається нею в оренду декільком державним та приватним установам. Допоміжні приміщення такі як: вентиляційні камери, кладові, сходові клітки, коридори знаходяться у спільному користуванні, відповідно не здаються в оренду і є об'єктами загального користування, на ринку нерухомості не продаються, отже не мають ринкової вартості.

Враховуючи вищенаведене, експертом не може бути визначена ринкова вартість приміщень розташованих на 3 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 а саме: вентиляційної камери площею 33,4 кв.м , вентиляційної камери площею 26,3 кв.м , кладової площею 2,6 кв.м , кладової площею 5,3 кв.м , загального коридору загальною площею 96.7 кв.м , сходової клітки площею 14.0 кв.м, сходової клітки площею 14,4 кв.м , сходових маршів, що розміщені з першого по другий поверх з правої і лівої сторони тильної частини будівлі.

За приписами ст.1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертів.

За таких підстав, суд першої інстанції прийняв до уваги висновки експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи №1954-1969 від 28.07.2016, складений Львівським науково - дослідним інститутом судових експертиз, який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку або за відмову від дачі висновку (п. 1 ст. 384, п. 1 ст. 385 Кримінального кодексу України), оскільки висновок судової експертизи обґрунтований, не суперечить іншим матеріалам справи і не викликає сумнівів у його правильності, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу", а тому за таких підстав, вказані висновки експертів є належними та допустимими доказами відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись принципом аналогії закону та відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність застосування до спірної ситуації по даній справі положення статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку", Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та рішення Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 (зазначена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2008 у справі № 1/1330-НМ), з чим суд апеляційної інстнціїпогоджується.

Згідно ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції від 29.11.2001) допоміжні приміщення - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Конструктивні елементи це - частини споруди, які забезпечують її цілісність та необхідні технічні умови функціонування (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші, конструкції даху, покрівля, в'їзна група тощо); неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку

Статтею 19 цього ж закону передбачено, що неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку; неподільне майно не підлягає відчуженню; власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном; при відчуженні приміщення в жилому будинку право на частку неподільного майна підлягає відчуженню разом з приміщенням без виділення частки в натурі.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" допоміжні приміщення - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч.1, 2 ст. 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

До спільного майна багатоквартирного будинку, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" віднесено приміщення загального користування (у тому числі допоміжні).

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 369 цього ж кодексу співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Також, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (пункт 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів").

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Івано-Франківської обласної ради № 166-7/2006 від 22 грудня 2006 року, в частині включення в Перелік будівель і приміщень спільної власності і територіальних громад сіл, селищ, міст області - приміщення 3-го (третього поверху) АДРЕСА_1 та п. 2 рішення Івано-Франківської обласної ради № 1744-38/2015 від 21 серпня 2015 року в частині, якою вирішено: "Комунальному підприємству Івано-Франківської обласної ради з експлуатації майна взяти на баланс нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області: - приміщення третього поверху на АДРЕСА_1 (загальна площа - 588.3 кв.м., свідоцтво про право власності від 16.02.2009 р.) порушують право спільної власності позивача на допоміжні приміщення у будівлі на АДРЕСА_1 та перешкоджають йому використовувати нежитлові приміщення 1-го та 2го поверху, які належать йому на праві приватної власності, а тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Керуючись ч. 1 ст.8 Цивільного кодексу України та застосовуючи наведені вище норми законодавства, місцевий господарський суд дійшов висновку про ідентичність функцій допоміжних приміщень та конструктивних елементів як в жилих так і нежилих будинках та відповідно про належність сходових клітин, сходових маршів, вентиляційних камер, кладової та інших конструктивних елементів будівлі по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та відповідачу на праві спільної власності, і кожен з них має рівне право з іншим користуватися такими елементами будівлі для забезпечення належного утримання та обслуговування належних їм на праві власності нежитлових приміщень в такій будівлі, а тому позовні вимоги в частині скасування права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради на допоміжні приміщення та конструктивні елементи по АДРЕСА_1, а саме: вентиляційні камери площею 33,4 кв.м. та 26.3 кв.м.; кладові площею 2,6 кв.м. та 5,3 кв.м.; загальний коридор загальною площею 96.7 кв.м.; сходові клітки площею 14.0 кв.м. та 14.4 кв.м. розміщені на 3-му поверсі по АДРЕСА_1 сходові марші будівлі по АДРЕСА_1 розміщені з першого по другий поверх з правої і лівої сторони тильної частини будівлі підлягають задоволенню, з чим колегія суду апеляційної інстанції також погоджується.

Щодо доводів Івано-Франківської обласної ради в обґрунтування підстав скасування судового рішення про те, що помилковим є рішення місцевого господарського суду в частині спростування заяви відповідача та третьої особи про застосування строків позовної давності, оскільки майно за договором купівлі-продажу від 13.02.2004, в той час, як спірні приміщення, які на думку позивача, є необхідними для обслуговування належного йому майна, були віднесені до комунальної власності ще 24.08.1992, а тому укладаючи договір купівлі-продажу позивач мав можливість оглянути майно, яке придбав, а у випадку порушення його прав, позивач мав можливість звернутися за захистом до суду в продовж трьох років з часу укладення вищезгаданого договору, однак до суду позивач звернувся лише 04.02.2016, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 28.09.2016 від відповідача надійшла заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності на підставі ст. 257 Цивільного кодексу України. Заява обґрунтована тим, що спірне майно (допоміжні приміщення по вул. Шашкевича,6 у м. Івано-Франківську) було віднесено до комунальної власності рішенням 10 сесії Івано-Франківської обласної ради від 24.08.1992, а тому, укладаючи договір купівлі- продажу від 13.02.2004 позивач знав про обсяг майна, яке перейшло йому у власність та мав можливість звернутись з захистом до суду впродовж трьох років з часу укладення договору купівлі-продажу.

Позивач у позовній заяві зазначив, що про порушення його прав як співвласника нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 на допоміжні приміщення він дізнався після отримання безперешкодного доступу до нежитлових приміщень, які належать йому на праві власності, тобто у 2015 році. Крім того, ні у рішенні Івано-Франківської обласної ради від 24 серпня 1992 року, ні у рішенні від 22 грудня 2006 року. № 166-7/2006 не було зазначено конкретно які приміщення третього поверху відносяться до майна спільної власності територіальних громад ні їхня площа, а тому позивачеві не могло бути достеменно відомо про порушення його права раніше.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами NN 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова № 11) встановлено щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 N 4176-УІ). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

З урахуванням наведеного, суд перщої інстанції дійшов висновку, що позивачеві стало відомо про порушення його права з 16.10.2015, а тому оскільки позивач звернувся з позовом до суду 25.02.2016., тобто в межах строку позовної давності, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, з чим суд апеляційної інстанції погоджується, у зв'язку з чим відхиляє доводи відповідача, як безпідставні та необґрунтовані.

Доводи апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення про те, що даний спір, враховуючи приписи ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, повинен розглядатися адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з чим господарський суд, на підставі ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, повинен був припинити провадження у даній справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, спростовуються наступним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

У відповідності до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам"господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори,які, зокрема, пов'язані з: приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування та органів приватизації, а також спори зі справ, що виникають з корпоративних відносин; захистом права власності, в тому числі з визнанням цього права;

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зважаючи на те, що позивачем у даній справі є фізична особа-підприємець та предметом спору є визнання за фізичною особою-підприємцем право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення і конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1, а також скасування в частині рішень Івано-Франківської міської ради № 166-7/2006 від 22.12.2006 та № 1744-38/2015 від 21.08.2015 та скасування права спільної власності територіальних громад, сіл, селищ міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради на зазначені приміщення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суб'єктний склад учасників у даній справі відповідає ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а зазначений спір, з урахуаннням приписів ст. 12 Господарського процесуального кодекс України, підвідомчий господарським судам.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє вищенаведені доводи відповідача, як безпідставні та необґрунтовані.

Також позивачем було заявлено позовні вимоги про визнання спільного права власності за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 і за територіальною громадою сіл, селищ, міст Івано-Франківської області і особі Івано-Франківської обласної ради на спірні допоміжні приміщення і конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1.

Стосовно цієї вимоги апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Учасниками цивільних відносин та суб'єктами права власності є фізичні особи (частина перша ст. 2 та частина перша ст. 318 Цивільного кодексу України). Проте Цивільний кодекс України окремо не визначає такий суб'єкт права власності, як фізична особа - підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.

Статтею 2 Господарського кодексу України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, у свою чергу суб'єктами господарювання згідно зі ст. 55 Господарського кодексу України є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ст. 320 Цивільного кодексу України).

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 є власником нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, придбаних за договором купівлі-продажу від 13.02.2004, як фізична особа, а тому і співвласником допоміжних приміщень і конструктивних елементів зазначеної громадської будівлі він є саме як фізична особа, а не фізична особа-підприємець.

Виходячі з вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання спільної сумісної власності за позивачем та територіальною громадою сіл, селищ, міст Івано-Франківської області і особі Івано-Франківської обласної ради на спірні допоміжні приміщення і конструктивні елементи будівлі по АДРЕСА_1.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи, викладені Івано-Франківською обласною радою в апеляційній скарзі та Фізичної особою - підприємцєм ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку та не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на апелянтів

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/3255/16 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/3255/16 - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/3255/16 - залишити без змін

8. Матеріали справи № 910/3255/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.Р. Станік

С.А. Гончаров