КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2017 р. Справа№ 911/299/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Гуменюк І.Ю. (довіреність б/н від 24.02.2017 р.);

від відповідача - Полякова А.О. (довіреність №46/2 від 22.05.2017 р.);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівський агрокомплекс»

на рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 р.

у справі №911/299/17 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АгроРось»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівський агрокомплекс»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АгроРось» звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівський агрокомплекс» про стягнення 56655,88 грн. основного боргу.

Рішенням господарського суду Київської області від 27.03.2017 р. позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 56655,88 грн. основного боргу та 1600,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 р. та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, неповно з'ясовано та недоведено обставини, які мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

10.04.2014 р. між ТОВ «АгроРось» (постачальник) та ТОВ «Миронівський агрокомплекс» (покупець) було укладено договір поставки № 14/420, відповідно до умов якого у терміни і на умовах, визначених даним договором, постачальник зобов'язується передати покупцю засоби захисту рослин, очищені у митному відношенні, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити товар, найменування і кількість якого зазначаються в додатках до даного договору.

Згідно п.п. 2.1, 2.2 договору, ціна товару визначається в додатку(ах) до договору, що є невід'ємною його частиною. Загальна ціна договору являє собою суму вартості всього товару, що поставляється за даним договором згідно додатку(ів), що є його невід'ємною частиною.

Між сторонами також було укладено додатки № 1 від 10.04.2014 р. та № 2 від 22.04.2014 р. (специфікації) до договору. Як зазначив позивач, поставка товару здійснювалась за додатком №2.

В процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції позивачем було подано додаткові пояснення до позовної заяви, відповідно до яких позивач вказав, що згідно додатку № 2, сторони помилково вказали суму вартості товару разом з ПДВ в розмірі 4396,00 доларів США. Вказане пояснюється тим, що сама вартість товару (400 одиниць) згідно специфікації з урахуванням курсу долара становила 10,99 доларів США за одиницю товару і загалом становила 4396,00 доларів США. При цьому, вартість товару разом з ПДВ мала б складати 5275,20 доларів США, що відповідає гривневому еквіваленту суми поставленого товару - 58027,20 грн. (5275,20*11,00), що узгоджено сторонами.

Додатком № 2 сторони погодили поставку засобів захисту рослин (Прімекстра ТЗ Голд), кількістю 400. Відповідно п. 1, ціна товару в доларах США за одну одиницю становить 10,99 доларів США. Ціна товару в гривнях - за одну одиницю становить 120, 89 грн. Курс перерахунку на дату укладення додатку №2 - 11,00 грн. за 1 долар США. Загальна вартість в доларах США разом з ПДВ - 5275,20 (станом на 22.04.2014 р. - 58027,20 грн.).

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача товар, що підтверджується видатковою накладною №РН-0342988 від 23.04.2014 р. на загальну суму 58027,20 грн.

Відповідно до п.3.1. договору, порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

У відповідності до п. 2 додатку № 2, загальна вартість товару з ПДВ складає гривневий еквівалент та підлягає сплаті по курсу перерахунку.

За умовами даного додатку «курс перерахунку» - це курс продажу долару США на момент закриття торгів на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню перерахування коштів по договору/додатку.

Сторони погодили використовувати в якості довідкової інформації про курс продажу (ASK курс) долара США на момент закриття торгів на міжбанківському валютному ринку України дані, опубліковані на сайті http://minfin.com.ua/currency/mb/.

Зміна ціни товару згідно цього пункту відбувається автоматично без підписання сторонами додаткових угод до договору.

Відповідно до п. 3 додатку №2, поставка товару здійснюється на умовах: 50% попередня оплата до 11.04.2014 р., 50% - відстрочення кінцевого розрахунку до 30.05.2014 р.

Відповідачем було проведено наступні оплати: 23.04.2014 р. - 14000,00 грн., що складає 1197,60 доларів США; 17.11.2014 р. - 5000,00 грн., що складає 317,66 доларів США; 01.12.2014 р. - 5000,00 грн., що складає 325,10 доларів США; 09.02.2015 р. - 12459,32 грн., що складає 482,92 доларів США; 14.04.2015 р. -10000,00, що складає 438,60 доларів США; 23.12.2015 р. - 10000,00 грн., що складає 435,73 доларів США. Загалом 3197,61 доларів США.

Вартість товару в доларах США з ПДВ, яка залишилась неоплаченою відповідачем становить 2077,59 доларів США (5275,20 - 3197,61).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язаний прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ст. 530 ЦК України).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 189 ГК України, ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається у договорі в гривнях.

Частиною 2 ст. 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

З урахуванням вищенаведеного, сторонами в належній формі досягнуто згоди щодо зобов'язань за договором в іноземній валюті - доларах США та сплаті її в гривневому еквівалент по курсу перерахунку.

Заперечуючи проти наявності заборгованості, відповідач вказує на відсутність між сторонами, в порушення п.п. 9.1, 9.2 договору, заходів досудового врегулювання спору, зокрема, сторонами не погоджувалась наявність чи відсутність заборгованості та не складались акти звірки.

Досудове врегулювання господарських спорів передбачено ст. 5 ГПК України, згідно якої сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою. Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Однак, закон не позбавляє права однієї із сторін звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Вказана правова позиція викладена також в рішенні Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України від 09.07.2002 р. № 15-рп/2002, де зазначено, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на те, що строк оплати за договором настав, однак відповідач заборгованість повністю та вчасно не погасив, що підтверджується матеріалами справи, доводів позивача не спростував та не надав суду доказів відсутності заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення 2077,59 доларів США, що станом на дату подачі позову 24.01.2017 р. еквівалентно 56655,88 грн. заборгованості, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо заборгованості відповідача перед позивачем, на яку відповідач посилається у апеляційній скарзі, колегія зазначає, що заборгованість відповідача за договором №14/421 від 10.04.2014 р. не є предметом розгляду у даній справі, оскільки позовні вимоги стосуються лише заборгованості по договору №14/420 від 10.04.2014 р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, неповно з'ясовано та недоведено обставини, які мають значення для справи, які суд визнав встановленими, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівський агрокомплекс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 р. у справі №911/299/17 залишити без змін.

Справу №911/299/17 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Б.О. Ткаченко

Л.П. Зубець