ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 червня 2017 р. Справа № 903/410/17
за позовом державного підприємства Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство Ратнеагроліс, смт. Ратне, Волинської області

до державного підприємства Волиньвугілля, м.Нововолинськ

про стягнення 30595,13 грн.,

Суддя Якушева І.О.,

при секретарі судового засідання Хомич О.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. б/н від 30.05.2017р.),

від відповідача: н/з

Суть спору: позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача 41100,48 грн. з них: 16850,29 грн. заборгованості за переданий на підставі договору №60 від 19.01.2015р. товар, 15451,56 грн. пені, 7725,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1072,82 грн. процентів річних.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору №60 від 19.01.2015р. щодо повного та своєчасного розрахунку за переданий товар.

Ухвалою суду від 18.05.2017р. було порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 31.05.2017р.; зобовязано подати суду позивачу: розрахунок пені, враховуючи положення п. 4.3. договору №60 від 19.01.2015р. щодо строків оплати та вимог ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України; розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами та трьох процентів річних, враховуючи положення п. 4.3. договору №60 від 19.01.2015р. щодо строків оплати; відповідачу: обґрунтовані письмові пояснення на заявлений позов, докази на їх підтвердження.

Ухвалою суду від 31.05.2017р. розгляд справи було відкладено на 14.06.2017р.

В судовому засіданні 14.06.2017р. представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просив стягнути з відповідача 16850,29 грн. заборгованості за переданий на підставі договору №60 від 19.01.2015р. товар, 4946,21 грн. пені, 7725,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1072,82 грн. процентів річних, а всього 30595,13 грн.

Порівнюючи із розміром вимог, заявлених до стягнення в позовній заяві, позивач зменшив розмір позовних вимог.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог процесуальне право позивача, передбачене ст.22 ГПК України, судом прийнято до розгляду заяву представника позивача, а відтак має місце нова ціна позову, з якої й вирішується спір.

Відповідач відзиву на позов не подав, повноважного представника в судове засідання не направив.

Факт належного повідомлення відповідача підтверджується рекомендованим повідомленням №627, згідно з яким ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 14.06.2017р. було отримано відповідачем 06.06.2017р.

Відповідно до ст.75 ГПК України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

в с т а н о в и в:

19.01.2015 року між державним підприємством Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство Ратнеагроліс як продавцем та державним підприємством Волиньвугілля як покупцем було укладено договір №60, згідно з умовами якого продавець зобовязався поставити, а покупець - прийняти та оплатити рудстійку (надалі - товар) в кількості 285 м.куб. Кількість товару може змінюватись за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 4.3., 4.4. договору оплата вартості товару проводиться протягом 15 днів з моменту поставки. Покупець здійснює оплату на умовах перерахування коштів на рахунок продавця.

Згідно з пунктом 5.1. договору товар вважається зданим продавцем і прийнятим покупцем за якістю - у відповідності з документами, що підтверджують якість товару, за кількістю у відповідності з товарно-транспортною та товарною накладною на склад покупця.

Оглядом товарно-транспортної накладної №.76 від 20.01.2015р. про передачу товару на суму 8750,10 грн. встановлено, що вона підписана представником відповідача ОСОБА_2, на яку відповідачем було виписано довіреність №29 від 16.01.2015р., скріплена штампом відповідача.

Оглядом товарно-транспортних накладних №167 від 04.022015р. про передачу товару на суму 7700,09 грн., №231 від 12.02.2015р. про передачу товару на суму 8400,10 грн. встановлено, що вони не підписані представником відповідача.

Разом з цим, позивач в процесі судового розгляду подав копію акту звірки, з якого вбачається, що сторони у справі звіряли розрахунки саме за той товар, який передавався на підставі товарно-транспортних накладних №76 від 20.01.2015р., №167 від 04.02.2015р., №231 від 12.02.2015р.

В результаті звірки встановлено заборгованість відповідача перед позивачем на суму 16850,29 грн., що відповідає сумі заборгованості, заявленої до стягнення з відповідача.

За таких обставин, оцінюючи докази в сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позивачем факту передачі відповідачу товару за спірними товарно-транспортними накладними на загальну суму 24850,29 грн.

Враховуючи п.4.3. договору, відповідач був зобовязаний оплатити товар за товарно-транспортною накладною №76 від 20.01.2015р. до 04.02.2015р. включно, за товарно-транспортною накладною №167 від 04.02.2015р. - до 19.02.2015р. включно, за товарно-транспортною накладною №231 від 12.02.2015р. - до 27.02.2015р. включно.

Відповідач отриманий за зазначеними товарно-транспортними накладними товар оплатив частково: на суму 8000 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача за 26.01.2015р..

Отже, залишок заборгованості відповідача на час звернення позивача з позовом до суду складає 16850,29 грн.

Доказів, які б спростовували цю заборгованість, або доказів її оплати відповідач суду не надав.

Претензією №203а від 31.10.2016р. позивач просив відповідача в семиденний строк перерахувати заборгованість за товар, але відповідач добровільно вимоги не виконав, вартості отриманого товару не оплатив.

Оскільки відповідач не оплатив вартості отриманого товару, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261, 264 Цивільного кодексу України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 526, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 925/1332/13.

Оскільки відповідач, прийнявши товар, не розрахувався за нього у повному обсязі, вимога позивача про стягнення з відповідача 16850 грн. 29 коп. заборгованості обґрунтована і підлягає до задоволення.

У зв'язку із порушенням відповідачем строку оплати товару, визначеного договором від 19.01.2015р., позивач згідно із заявою про зменшення розміру позовних вимог від 14.06.2017р. просить стягнути з відповідача 4946,21 грн. пені.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 4946,21 грн. пені до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Аналіз змісту договору від 19.01.2015р., укладеного між сторонами у справі, дозволяє дійти висновку про те, що договором не передбачено сплату покупцем ДП Волиньвугілля пені за порушення строку виконання зобовязання з оплати товару.

В п.6.1. розділу договору «Відповідальність сторін» зазначено лише про те, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з цим договором сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

На обґрунтування вимоги про стягнення пені позивач, зокрема, посилається на Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Згідно із ст.1 цього ОСОБА_3 платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із ст.3 цього ОСОБА_3 розмір пені, передбачений ст.1 ОСОБА_3, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Отже, цим ОСОБА_3 визначено підстави для нарахування і сплати пені погодження сторонами, та передбачено встановлення такої форми відповідальності в договорі, а норма щодо розміру пені вказує на гранично допустимий розмір штрафної санкції під час погодження.

ОСОБА_3 України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не встановлюють розміру пені, а лише обмежують розмір її нарахування подвійною обліковою ставкою НБУ.

За таких обставин посилання позивача на Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" як на підставу нарахування пені є необґрунтованим,

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України в п 2.1. постанови №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 ОСОБА_3 України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 ОСОБА_3 України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за ОСОБА_3 України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

На правовідносини сторін, що виникли на підставі договору №60 від 19.01.2015р., норми статті 14 ОСОБА_3 України "Про державний матеріальний резерв", статті 36 ОСОБА_3 України "Про телекомунікації", статті 1 ОСОБА_3 України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", якими передбачено нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу, не поширюються.

Таким чином, оскільки договір №60 від 19.01.2015р. не містить умови щодо відповідальності покупця, яким є відповідач, у вигляді сплати пені за порушення строку виконання зобовязання з оплати вартості товару (розмір та порядок її сплати), а норми спеціальних нормативних актів, якими передбачено нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу, на правовідносини сторін договору №60 від 19.01.2015р. не поширюються, правові підстави для стягнення з відповідача 4946,21 грн. пені відсутні.

У зв'язку із порушенням відповідачем строку оплати товару, визначеного договором від 19.01.2015р., позивач згідно із заявою про зменшення розміру позовних вимог від 14.06.2017р. просить стягнути з відповідача 7725,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за весь період прострочення ( з 03.20.2015р. по 13.05.2017р.)

На обґрунтування вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами позивач посилається на ст.ст. 536, 1048 Цивільного кодексу України, оглядовий лист №01-06/767/2013 Вищого господарського суду України, пункт 6.1. договору №60 від 19.01.2017р.

Обчислюючи проценти за користування чужими грошовими коштами, позивач виходить із розміру облікової ставки НБУ.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України в пунктах 4.1., 6.1. - 6.3. постанови від 17.12.2013р. за №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Однак, договором №60 від 19.01.2015р., розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, встановлено не було.

Приписами частини першої статті 1048 ЦК України встановлено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак, ст.1048 Цивільного кодексу України надає право позикодавцю отримати проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ від позичальника.

Ця норма закону міститься в главі 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад», тобто вона регулює відносини, які виникають з договорів позики, кредиту, банківського вкладу.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок невиконання договору №60 від 19.01.2015р., не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позову та стягнення 7725,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на підставі статті 536 ЦК України, із застосуванням облікової ставки Національного банку України, відсутні.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

У звязку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано 1072,82 грн. процентів річних за період з 06.02.2015р. по 13.05.2017р.

У звязку із порушенням відповідачем строку оплати товару, встановленого п.4.3. договору, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача 1072,82 грн. процентів річних за період з 06.02.2015р. по 13.05.2017р.

У зв'язку із частковим задоволенням позову судовий збір на підставі ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 264, 526, 599, 610, 611, 612, 625, Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, , ст.ст.44, 49, ст. ст. 82 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства Волиньвугілля (45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Луцька, 1, ) на користь державного підприємства Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство Ратнеагроліс (44101, Волинська обл., смт. Ратне, вул. Заболотівська, 26а, ) 16850 грн. 29 коп. заборгованості, 1072 грн. 82 коп. процентів річних, 937 грн. 28 коп. витрат, повязаних з оплатою судового збору.

3. В позові про стягнення 4946 грн. 21 коп. пені, 7725 грн. 81 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами відмовити.

У відповідності із ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Повне рішення складено: 19.06.2017р.

Суддя І. О. Якушева