ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р.Справа № 922/1436/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", м. Київ
до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 49000,00 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - не з'явився;

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. від 29.12.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" м. Київ, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", м. Харків, про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 49000,00 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 04.05.2017р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 29.05.2017р. о 10:45 год.

25.05.2017р. відповідач надав відзив (вх. № 17149), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що позивач до відповідача з вимогою про відшкодування виплаченого страхового відшкодування, взагалі не звертався, тобто відсутнє будь-яке порушення прав позивача. На думку відповідача відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Крім того, відповідач вважає, що договір страхування є неукладеним і не породжує для його сторін будь-яких правових наслідків, в тому числі обов'язку виплати страхового відшкодування у разі настання страхового випадку, оскільки позивачем на надана частина 2 договору, заява на страхування та акт огляду ТЗ, що є невід'ємними частинами договору страхування відповідно до п. 9 частини 1 вказаного договору. Частина 1 договору страхування також не містить всіх істотних умов, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті тощо. Відповідач також зауважує, що вартість ремонту розрахована без урахування зносу, що суперечить ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Крім того, відповідач вважає, що зазначені у звіті умови застосування вартості нормогодини не відповідають положенням Методики товарознавчих експертиз - а саме п. 8.5.6. До цього ж звіт не містить копій документів, що підтверджують наявність у ФОП ОСОБА_1 документів, що підтверджують статус оцінювача або судового експерта (ліцензія, сертифікат, тощо) - як це передбачається Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", тобто невідомо чи мала вказана особа достатньо повноважень щодо складення і підписання звіту. Крім того, при визначенні ринкової вартості застрахованого ТЗ на аркуші 7 у другій формулі допущена арифметична помилка - вартість має становити 95179 грн. 21 коп., а не 104918,48 грн. Відповідач також зазначив, що всупереч положенням Методики оцінювач не запросив на огляд пошкодженого автомобілю НОМЕР_1, представника ТДВ "Міжнародна СК", хоча останній беззаперечно є зацікавленою особою щодо належного встановлення розміру ремонту. Крім того, відповідач звернув увагу, що виходячи з наявних в справі документів не вдається встановити який майновий інтерес ОСОБА_3 має до автомобілю НОМЕР_1. Відповідач також вважає, що вказана позивачем конструкція (стягнення з відповідача матеріальної шкоди, заподіяну внаслідок ДТП в порядку регресу) є помилковою, оскільки відповідач своїми діями (або бездіяльністю) жодної матеріальної шкоди не спричиняв. Відносини, що склалися між позивачем та відповідачем є такими, що виникають з договору та регулюються Законом, Главою 67 Цивільного кодексу України, Законом України "Про страхування". До цих відносин не можуть бути застосовані положення Глави 82 Цивільного кодексу України, оскільки нею врегульовані деліктні правовідносини (випадки завдання шкоди не внаслідок невиконання умов зобов'язань).

Ухвалою господарського суду від 29.05.2017р. розгляд справи відкладено на 13.06.2017р. о 11:30.

12.06.2017р. від Моторно-транспортного страхового бюро України надійшли витребувані судом відомості щодо укладення полісу АЕ/6269077 страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу "Ауді", державний реєстраційний номер № НОМЕР_2.

У судове засідання 13.06.2017р. представник позивача не з'явився, 26.05.2017р. через канцелярію суду надав заяву (вх. № 17283), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглядати справу за відсутністю представника позивача.

Враховуючи диспозитивність права сторони на участь у судовому засіданні, суд вважає за можливе, задовольнити клопотання позивача про проведення судового засідання без участі його представника.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.06.2017р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 17149).

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_4 України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2015 року між ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" (позивач, страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2111-15-00197, предметом якого є страхування транспортного засобу Gееlу СК державний реєстраційний № НОМЕР_3.

Суд наголошує, що посилання відповідача на те, що спірний договір є неукладеним (у зв'язку з відсутністю 2 частини договру), не відповідають дійсності оскільки позивачем була надана до матеріалів справи зазначена частина договору, в якій зазначені порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті тощо. При цьому, спірний договір підписаний ОСОБА_3 та ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" і скріплений печаткою останнього.

У відповідності до умов вказаного договору страхування, позивач взяв на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

Відповідно до довідки поліції №2738 від 20.09.2016 року та свідоцтва про реєстрацію, власником автомобілю НОМЕР_4 є ОСОБА_5.

30 червня 2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Gееlу СК державний реєстраційний № НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_6 та транспортного засобу Audi A6 державний реєстраційний № НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5, в якій він зазначає, що, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, транспортним засобом Gееlу СК державний реєстраційний № НОМЕР_3 керував ОСОБА_6 за його згодою.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди застрахованому транспортному засобу Gееlу СК державний реєстраційний № НОМЕР_3 було завдано механічних ушкоджень.

Згідно з довідки та вироку Дзержинського районного суду м. Харків від 24 жовтня 2016 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України.

При цьому, згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АЕ/6269077 від 20.11.2015 р.) відповідач - ТДВ "Міжнародна CK" здійснював страхування цивільно-правової відповідальності власника (законного користувача) забезпеченого транспортного засобу Audi A6 державний реєстраційний № НОМЕР_2. Відповідно до умов зазначеного договору, ліміт по майну становив 50000,00 грн., а франшиза - 1000,00 грн.

1 липня 2016 року страхувальник звернувся до ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування й надав усі необхідні документи.

27 вересня 2016 року ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" на підставі звіту № 120/07/16 від 5 серпня 2016 року та зобов'язуючої пропозиції було складено страховий акт та розрахунок страхового відшкодування до нього.

На підставі вищевказаних документів ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 79595,46 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 17644 від 28 вересня 2016 року.

Позивач зазначає, що враховуючи ліміт відповідальності по полісу відповідача в розмірі 50000,00 грн., беручи до уваги франшизу в сумі 1000,00 грн., ТДВ "Міжнародна CK" має сплатити на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 49000,00 грн.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти позову з підстав викладених у відзиві.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до Рішення Коституційного суду України № 1-2/2002 від 2 липня 2002 року положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Така ж позиція викладена в рішенні Верховного суду України № 23/279 від 28 серпня 2012 року та в рішенні Верховного суду України № 3-165 гс 14/17/16 від 4 листопада 2014 року.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на відсутність з боку позивача вимоги (претензії) про відшкодування виплаченого страхового відшкодування, не може бути підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статті 979 ЦК України та 16 Закону України "Про страхування" визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22 січня 2013 у справі № 3-72 гс 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 22.03.2017р. по справі №3-1304гс15 (910/3650/16). При цьому, відповідно до ст. 11-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, який є обов'язковим.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача, у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (50000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Суд наголошує, що порядок оцінки шкоди, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, визначено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затв. Наказом Мінюсту України, Фонду Держмайна України 24.11.2003 р. № 142/5/2092 (в ред. Наказу від 24.07.2009 р. № 1335/5/1159).

Відповідно до п. 7.38. зазначеної Методики, значення Коефіцієнту фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; (застрахований транспортний засіб Gееlу СК, д.н.з. НОМЕР_5, 2013 року випуску). В той же час, в пункті 7.39. вказаної Методики зазначено, що винятком стосовно використання зазначених вимог є, зокрема, випадок, якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4. (автомобіль легковий, експлуатувався в режимі таксі, що передбачає надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку).

Відповідно до фототаблиці до Звіту на застрахованому ТЗ міститься телефон служби замовлення таксі, крім того в пункті 11.12. договору страхування зазначено характер використання ТЗ - таксі.

Враховуючи викладене, в даному випадку Коефіцієнт фізичного зносу підлягав обов'язковому застосуванню.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме зі звіту № 120/07/16 про оцінку колісного транспортного засобу від 05.08.2016р., вартість відновлюваного ремонту було розраховано без урахуванням коефіцієнту зносу деталей.

Так, на першій сторінці звіту зазначено вартість ремонту без урахування зносу деталей в сумі 79595,46 грн., а у висновках на 9 аркуші зазначено про вартість ремонту з урахуванням зносу при чому в тому ж самому розмірі, що і без зносу (що є неможливим). Крім того, на 8 аркуші вказаного звіту міститься розрахунок вартості деталей, які підлягають заміні під час ремонту (в сумі 47940,26 грн.), втім зазначений розрахунок здійснено без урахування зносу деталей.

Таким чином, виходячи зі змісту звіту, розрахунок коефіцієнту зносу взагалі відсутній, отже, вартість ремонту розрахована без урахуванням зносу, що суперечить положенням ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В розрахунку суми страхового відшкодування у п. 33 зазначено зменшення розміру страхового відшкодування, відповідно до п. 35 цього розрахунку, на суму в 10730,54 грн. В п. 35 розрахунку наявне посилання на п. 11.10 договору, що передбачає експлуатаційний знос в розмірі 10 % для легкових автомобілів в разі викрадення або конструктивної загибелі автомобіля. Проте, яким саме чином була розрахована вказана сума позивачем не обґрунтовано.

Крім того, на 6 аркуші звіту зазначається, що вартість однієї нормогодини визначається на підставі заявки №478 від 01.07.2016 року на проведення автотоварознавчого дослідження від ПАТ "СК "Українська страхова група" для автомобілів Gееlу СК згідно даних офіційного дилера у м. Харкові ПАТ "Завод ім. Фрунзе" і його розмір становить 246 грн. з ПДВ.

Проте зазначені умови застосування вартості нормогодини не відповідають положенням Методики товарознавчих експертиз - а саме п. 8.5.6., відповідно до якого, у разі документального підтвердження відновлення КТЗ чи його складової частини на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві розрахунки вартості ремонтно-відновлювальних робіт проводяться на підставі вартості однієї нормо-години ремонтних робіт цього підприємства.

Якщо документальне підтвердження відновлення КТЗ на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві відсутнє або на підприємстві не застосовуються норми праці у нормо-годинах ремонтно-відновлювальних робіт, то використовується вартість однієї нормо-години ремонтно-відновлювальних робіт регіональна за даними довідкової літератури, зокрема довідника "Бюлетень автотоварознавця" (періодичний довідник).

Матеріали справи і Звіту не містять такого документального підтвердження виконання ремонту автомобілю НОМЕР_1, в ПАТ "Завод ім. Фрунзе". З огляду на вказане, оцінювач ОСОБА_1 не мав підстав застосовувати вартість нормогодини вказаного підприємства. В той же час, відповідно до бюлетеню автотоварознавця №88 за квітень 2016 року, вартість нормогодини з ремонту становить 200 грн., з покраски 240 грн., що є нижчими аніж ціни, зазначені в Звіті. Таким чином, протиправне не застосування коефіцієнту зносу і завищення вартості нормогодини призвели до збільшення вартості ремонту.

Крім того, при визначенні ринкової вартості застрахованого ТЗ на 6 аркуші у другій формулі (С=) допущена арифметична помилка, оскільки враховуючи середню ринкову вартість ТЗ в сумі 110673,50 грн. та зниження вартості Дз - 14%, вартість спірного ТЗ має становити 95179,21 грн., а не 104918,48 грн. Отже, зазначена у звіті ринкова вартість ТЗ в 104918,48 грн. є помилковою.

Згідно положень ст. 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна. Статтею 6 вказаного Закону визначається, що оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

Натомість, звіт не містить копій документів, що підтверджують статус ФОП ОСОБА_1 як оцінювача або судового експерта (ліцензія, сертифікат, тощо) - як це передбачається Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", тобто невідомо чи мала вказана особа достатньо повноважень щодо складення і підписання звіту.

Відповідно до положень ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено суму, яка ним заявлена до стягнення, оскільки звіт не може вважатись належним доказом вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, виходячи з вищенаведеного.

Окрім цього, згідно п. 2 і 3 договору страхування, страхувальником і вигодонабувачем за його умовами є ОСОБА_8. Відповідно до довідки поліції №2738 від 20.09.2016 року та свідоцтва про реєстрацію власником автомобілю НОМЕР_6, є ОСОБА_5. Вказаний автомобіль в момент ДТП був під керуванням взагалі третьої особи ОСОБА_6 Страхове відшкодування одержав ОСОБА_3

Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно ст. 3 вказаного закону страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України. Згідно ст. 4 того ж Закону предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані: з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Натомість, виходячи з наявних в справі документів не вбачається встановити, а суду не надано доказів, що підтверджують наявність майнового інтересу ОСОБА_3 до автомобілю НОМЕР_6 (договір оренди, володіння або керування на відповідних правових підставах).

Положеннями ст. 993 ЦК України і ст. 27 Закону України «Про страхування» визначається, що до страховика переходить право вимоги яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Як вже зазначалося, ОСОБА_3 не має майнового інтересу до застрахованого транспортного засобу, тому не має права вимоги до винної особи, відповідно після виплати страхового відшкодування ОСОБА_3 від нього до позивача не перейшло право вимоги до винної особи і відповідача щодо сплати страхового відшкодування в порядку суброгації.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування за договором страхування в порядку регресу в розмірі 49000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до приписів якої, при відмови у задоволенні позову - витрати по сплаті судового збору за подання позову не відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 16.06.2017 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/1436/17