ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" червня 2017 р.Справа № 916/947/17

Позивач: кооператив "Меркурій"

відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю "ХОЛДІНГОВА КОМПАНІЯ "АО ОМК"

про визнання права власності

Суддя Цісельський О.В.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність; ОСОБА_2 директор;

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність

У відповідності до приписів ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 16.05.2017р. до 11 год. 00 хв. 06.06.2017р.

СУТЬ СПОРУ: позивач, кооператив "Меркурій", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "ХОЛДІНГОВА КОМПАНІЯ "АО ОМК", в якій просить суд визнати за кооперативом "Меркурій" право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю молодіжного оздоровчого комплексу загальною площею 189,3 кв.м. по вул. Чорноморського козацтва, 52, м. Одеса (колишня вул. Московська, 52, м. Одеси), що складається із коридору (площа 8,3 кв.м.), основне (площа 6,3 кв.м.), основне (площа 34,2 кв.м.), кухня (площа 4,9 кв.м.), кухня (площа 4,2 кв.м.), котельна (площа 9,2 кв.м.), кладовка (площа 0,7 кв.м.), сауна (площа 7,9 кв.м.), басейн (площа 24,1 кв.м.), основне (площа 12,0 кв.м.), щитова (площа 5,9 кв.м.), санвузол (площа 3,1 кв.м.), коридор (площа 2,5 кв.м.), основне (площа 59,9 кв.м.), основне (площа 6,1 кв.м.).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.04.2017р. прийнято позовну заяву (вх.№1007/17), порушено провадження у справі №916/947/17 до розгляду та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представники позивача заявлені позовні вимоги підтримують та просять суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує, однак письмовий відзив на позов суду не надав.

В процесі розгляду справи учасниками процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

В січні 1989р. між Ленінським продторгом м. Одеси та об'єднанням молодіжних клубів було складено акт, згідно якого Ленінський продторг просить дозволу провести передачу за оплату колишнього пункту склотари, розташованого по вул. Московській, 52, що був побудований продторгом в 1971 році.

Балансова вартість будівлі на момент складення акту 1204 руб.

Позивач зазначає, що передача зазначеної будівлі приймального пункту скляної тари була узгоджена з Ленінською районною радою народних депутатів, яка являлась структурним підрозділом Одеської міської ради народних депутатів, що підтверджується актом № 108 від 25.01.1989 р.

03.08.1993р. за актом приймання-передачі нежитлового приміщення, Об'єднання молодіжних клубів передало кооперативу "Меркурій" нежитлове приміщення по вул. Московській, 52 в м. Одесі та юридичну адресу по вул. Московська, 52, про що був поставлений до відома голова Ленінського районного виконавчого комітету Ради народних депутатів м. Одеси листом №153 від 12.08.1993р.

Як стверджує позивач, Об'єднання молодіжних клубів було реорганізовано в товариство з обмеженою відповідальністю "Холдінгова компанія "АО ОМК", проте відповідні доказі в матеріалах справи відсутні.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що до теперішнього часу кооператив "Меркурій" використовує отриману нежитлову будівлю в якості оздоровчого молодіжного комплексу, що підтверджується наявними в матеріалах справи договором на транспортування природного газу №ОД140Б від 01.01.2005р., договором на постачання, транспортування природного газу та технічне обслуговування газового обладнання госпрозрахункових комунально-побутових об'єктів №001406 від 01.01.2005р., договором на послуги водопостачання та водовідведення №1125/3 від 20.12.1999р., договором на послуги водопостачання та водовідведення (промгрупа) №767/3-А, квитанціями до приходних касових ордерів про сплату податку на землю та договором про постачання електричної енергії №178300 від 29.01.2008р.

Згідно технічного паспорту від 10 лютого 2011р., виготовленого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", користувачем нежитлової будівлі молодіжного оздоровчого комплексу по вул. Чорноморського козацтва, 52 м. Одеси (колишня вул. Московська, 52 м. Одеси) є ТОВ "Холдінгова компанія "АО ОМК" (колишнє об'єднання молодіжних клубів).

ТОВ "Полонія-2006" в листопаді 2016р. визначило оціночну вартість комплексу загальною площею 189,3 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 52 (колишня вул. Московська, 52 м. Одеси).

Згідно звіту ТОВ "Полонія-2006" вартість нежитлової будівлі молодіжного оздоровчого комплексу станом на 07 листопада 2016р. складає 580 988,96 грн.

Таким чином, позивач вважає, що саме він є володільцем нежитлової будівлі молодіжного оздоровчого комплексу загальною площею 189,3 кв.м. по вул. Чорноморського козацтва, 52, м. Одеса, оскільки отримана ним в користування нежитлова будівля не приймалась на баланс.

З врахуванням вищенаведеного того, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володів нежитловою будівлею протягом певного строку, останній був змушений звернутись до господарського суду Одеської області із даним позов для захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів шляхом визнання права власності на нежитлову будівлю молодіжного оздоровчого комплексу загальною площею 189,3 кв.м. по вул. Чорноморського козацтва, 52, м. Одеса.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов висновків про відмову у задоволенні позову:

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, одним із способів захисту цивільних прав є визнання такого права.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Так, право володіння означає юридично забезпечену власникові можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу.

Право користування - юридично закріплена можливість власника щодо використання майна та вилучення з нього корисних властивостей, а право розпорядження - юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну та фактичну долю майна.

Відповідно до положень ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При цьому, з урахуванням п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, оскільки ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнання права власності за набувальною давністю може мати місця не раніше 1 січня 2011 р.

Зазначена стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Зокрема, володіння має бути добросовісним, що відповідно до чинного законодавства тлумачиться як те, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Беручи до уваги те, що предметом позову у цій справі є визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю, під час її розгляду насамперед слід встановити момент виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном і чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; особу, яка є власником спірного майна.

Зазначені обставини повинні бути доведені позивачем належними та допустимими доказами, не спростовані відповідачем, та перевірені судом з наданням їм належної правової оцінки.

Частиною першою статті 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, досліджуючи позовні вимоги позивача, встановив, що нежитлову будівлю молодіжного оздоровчого комплексу загальною площею 189,3 кв.м. по вул. Чорноморського козацтва, 52, м. Одеса (колишня вул. Московська, 52, м. Одеси), що складається із коридору (площа 8,3 кв.м.), основне (площа 6,3 кв.м.), основне (площа 34,2 кв.м.), кухня (площа 4,9 кв.м.), кухня (площа 4,2 кв.м.), котельна (площа 9,2 кв.м.), кладовка (площа 0,7 кв.м.), сауна (площа 7,9 кв.м.), басейн (площа 24,1 кв.м.), основне (площа 12,0 кв.м.), щитова (площа 5,9 кв.м.), санвузол (площа 3,1 кв.м.), коридор (площа 2,5 кв.м.), основне (площа 59,9 кв.м.), основне (площа 6,1 кв.м.) було передано відповідачем позивачу за актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 03.08.1993р.

Проте, слід зазначити наступне:

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, що зазначену будівлю Ленінським продторгом м. Одеси було передано об'єднанню молодіжних клубів (нині відповідач) за актом №108 від 25.01.1989р.

Однак, дослідивши зазначений акт, судом встановлено, що за своєю правовою природою зазначений акт не є актом прийому-передачі, за яким дійсно відбулась передача нежитлової будівлі Ленінським продторгом м. Одеси на користь об'єднання молодіжних клубів внатурі (фактично).

Так, в акті відсутні будь-які дані про прийняті сторонами права та обовязки, тобто факт передачі чи отримання нежитлової будівлі.

З огляду на це, зазначений акт не є правопідтверджуючим документом отримання відповідачем зазначеної будівлі від Ленінського продторгу м. Одеси.

Отже, судом встановлено, що до відповідача спірне майно ані за договором ані за фактичною передачею від Ленінського продторгу м. Одеси не переходило.

Поряд з цим слід зазначити, що докази того, що відповідач є правонаступником Ленінського продторгу м. Одеси матеріали справи не містять.

Поряд з цим, слід зазначити, що приписи ст.344 ЦК України стосуються виключно чужого майна, тобто такого, яке має титульного власника або володільця (але використовується іншою особою), і в принципі не можуть бути застосовані щодо нерухомих речей, які не мають власника або власник яких невідомий; набуття права власності на такі речі (безхазяйні нерухомі речі) можливе лише з підстав і в порядку, передбачених частинами першою і другою статті 335 ЦК України.

Між тим, позивач належними та допустимими доказами суду не довів, що спірне нерухоме майно для позивача є саме "чужим" (у розумінні згаданої статті 344 ЦК України) та не належить до безхазяйних речей.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За положеннями ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Частиною першою статті 182 ЦК встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина четверта статті 182 ЦК).

Судом встановлено, що відповідачем право позивача на спірні будівлі визнається та не оспорюється.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Слід зазначити, що суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи.

При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.

Як вірно встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч.1 ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, з огляду на те, що судом не встановлено факт порушення прав позивача саме відповідачем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог кооператив "Меркурій".

Відтак, суд доходить до висновку про відсутність підстав для набуття позивачем права власності на спірний обєкт.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог кооператив "Меркурій", судові витрати, згідно до ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає чинності в порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено 12 червня 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський