ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Справа № 918/528/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Грек Б.М. і Ковтонюк Л.В.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат", м. Київ (далі - Товариство),

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2017

за заявою Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А. в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.", м. Рівне (далі - Компанія),

про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню,

зі справи № 918/528/16

за позовом Товариства

до Компанії

про стягнення 1 533 414,93 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Степаненко О.А.,

відповідача - Красовського В.Б.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення заборгованості в сумі: 1 553 414,93 грн., з яких: 1 200 000 грн. основної заборгованості; 263 736,99 грн. пені; 70 740 грн. "інфляційних втрат" і 18 937 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 06.09.2016: позов задоволено частково; з Компанії стягнуто на користь Товариства зазначені суми, крім 2 340,94 грн. "інфляційних втрат", у частині стягнення яких відмовлено, а також 23 267,59 грн. витрат зі сплати судового збору.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.10.2016: прийнято відмову Компанії від апеляційної скарги на згадане рішення; апеляційне провадження в даній справі припинено.

У подальшому Компанія звернулася до місцевого господарського суду із заявою про визнання наказу цього суду від 25.10.2016 № 918/528/16 (далі - Наказ) таким, що не підлягає виконанню повністю.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 06.02.2017 (суддя Андрійчук О.В.): згадану заяву Компанії задоволено частково; визнано Наказ у частині стягнення з Компанії на користь Товариства основного боргу в сумі 1 200 000 грн. і 23 267,59 грн. витрат зі сплати судового збору таким, що не підлягає виконанню; у решті заяви відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 (колегія суддів у складі: Гудак А.В. - головуючий, Розізнана І.В. і Грязнов В.В.):

- частково задоволено апеляційну скаргу Компанії;

- згадану ухвалу місцевого господарського суду від 06.02.2017 скасовано в частині відмови у визнанні Наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення: пені в сумі 263 736,99 грн.; "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн. та стягнення з Товариства на користь Компанії безпідставно одержаних коштів за Наказом у сумі 386 251,39 грн., з яких: пені в сумі 263 736,99 грн.; "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн. - скасовано;

- резолютивну частину тієї ж ухвали викладено в редакції, згідно з якою: заяву Компанії про визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню, задоволено частково; Наказ визнано таким, що не підлягає виконанню щодо стягнення з Компанії на користь Товариства: основного боргу в сумі 1 200 000 грн.; пені в сумі 263 736,99 грн.; "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн.; 23 267,59 грн. витрат зі сплати судового збору;

- стягнуто з Товариства на користь Компанії безпідставно одержані кошти за Наказом у сумі 386 251,39 грн., з яких: пені в сумі 263 736,99 грн.; "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн.;

- у решті ухвалу місцевого господарського суду залишено без змін.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить:

- скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції з даної справи, якою частково задоволено заяву Компанії про визнання Наказу щодо стягнення з Компанії: основного боргу в сумі 1 200 000 грн.; пені в сумі 263 736,99 грн.; "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн. та 23 267,59 грн. витрат зі сплати судового збору таким, що не підлягає виконанню, та стягнення з Товариства на користь Компанії безпідставно одержаних коштів за Наказом у сумі 386 251,39 грн., з яких: пені в сумі 263 736,99 грн., "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн., 3% річних у сумі 18 937 грн.;

- ухвалу місцевого господарського суду від 06.02.2017 з цієї справи залишити без змін.

Касаційну скаргу з посиланням на положення Закону України "Про виконавче провадження", Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано неправильним застосуванням апеляційним господарським судом у прийнятті згаданої постанови норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу Компанія заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, і просить останню залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з урахуванням такого.

Суд першої інстанції у винесенні ухвали від 06.02.2017 з цієї справи виходив з таких обставин та висновків.

Наказ видано 25.10.2016 на виконання згаданого рішення господарського суду Рівненської області від 06.09.2016. Цей наказ видано у встановленому порядку, видача його не була помилковою.

Боржник після видачі Наказу, але до моменту пред'явлення його до примусового виконання здійснив сплату основного боргу в сумі 1 200 000 грн. та відшкодував судові витрати в сумі 23 267,59 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Отже, обов'язок боржника у відповідних частинах припинився шляхом добровільного виконання.

Згадане рішення місцевого господарського суду в установленому порядку не змінювалося, не скасовувалося. Воно набрало законної сили 23.09.2016.

10.10.2016 між стягувачем та боржником за Наказом укладено угоду, за умовами якої: сторони дійшли згоди про можливість встановлення порядку та строків виконання рішення господарського суду Рівненської області від 13.09.2016 з цієї справи шляхом сплати основного боргу в сумі 1 200 000 грн. та судових витрат у сумі 23 267,59 грн. у строк до 15.11.2016; будь-яких інших оплат боржник не здійснює (пункти 1, 2 цієї угоди).

У подальшому, як зазначалося, боржник сплатив суми 1 200 000 грн. та 23 267,59 грн. (28.10.2016).

Водночас стягувачем було передано Наказ на примусове виконання до органу ДВС, яким 16.12.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання Наказу.

10.01.2017 боржником на виконання Наказу сплачено 386 251,39 грн. згідно з платіжним дорученням № 1.

У зв'язку з цим боржник і звернувся до суду із заявою про визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню, та стягнення із стягувача безпідставно отриманих коштів у сумі 386 251,39 грн. (пеня в сумі 263 736,99 грн.; "інфляційні втрати" в сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн.) і про стягнення з Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Рівненській області 25 177,40 грн. виконавчого збору.

Укладеною Товариством (стягувачем) і Компанією (боржником) угодою сторони змінили порядок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а не умови раніше укладеного ними договору на виконання комплексу робіт від 02.11.2015.

Зміна порядку виконання вже прийнятого судового рішення може відбуватися виключно під контролем суду шляхом винесення останнім відповідної ухвали, а не укладенням цивільно-правової угоди.

Отже, угода, на яку посилається боржник у поданій ним заяві, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства і не може свідчити про наявність "інших підстав" для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню (в розумінні частини четвертої статті 117 ГПК України).

Невизнання такої угоди недійсною вирішального значення не має, оскільки вона оцінюється судом як доказ за правилами статті 43 названого Кодексу.

Що ж до суми виконавчого збору, то останній не є складовою Наказу, і його стягнення здійснюється на користь державного бюджету України, а не на користь стягувача. У разі незгоди з відповідними діями органу Державної виконавчої служби боржник може скористатися своїм правом на їх оскарження у встановленому законом порядку.

Судом апеляційної інстанції у прийнятті оскаржуваної постанови додатково з'ясовано та зазначено таке.

У порядку здійснення виконавчого провадження на підставі Наказу в примусовому порядку списано з рахунку Компанії кошти в сумі 386 251,39 грн., з яких: пені в сумі 26 3736 грн.; "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн.; 3% річних у сумі 18 937 грн. та виконавчий збір у сумі 35 177,40 грн.

На виконання згаданої угоди від 10.10.2016, укладеної Товариством і Компанією, уповноважений учасник договору про спільну діяльність від 29.09.2011 "Тодіні Аккорд Саліні" (ДСД "Тодіні Аккорд Саліні" перерахував Товариству (стягувачу) за платіжними дорученнями: від 28.10.2016 № 213 - основний борг у сумі 1 200 000 грн. з призначенням платежу: "За виконані будівельні роботи зг.дог. № KZH/S/12-11/2/15 від 02.11.2015, у т.ч. ПДВ 20% = 200 000 грн."; від 28.10.2016 № 214 з призначенням платежу: "Судового збору по справі № 918/528/16 від 06.09.2016, без ПДВ", і вказані кошти зараховано на рахунок Товариства.

Як вбачається з преамбули даної угоди, вона стосується спору, що виник з договору від 02.11.2015 № KZH/S/12-11/2/15, який був предметом розгляду у справі № 918/528/16.

За умовами зазначеної угоди:

- сторони погодили, що уповноважений учасник договору про спільну діяльність від 29.09.2011 "Тодіні Аккорд Саліні" (ДСД "Тодіні Аккорд Саліні") у строк до 15.11.2016 зобов'язується сплатити на користь позивача заборгованість у розмірі 1 200 000 грн. та судові витрати по справі № 918/528/16 у розмірі 23 267,59 грн. (пункти 1,2);

- сторони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання будь-яких зустрічних претензій, що були предметом позову у судовій справі № 918/528/16 та/або стосуються чи могли стосуватися взаємовідносин по договору № KZH/S/12-11/2/15 від 02.11.2015 (пункт 3);

- сторони дійшли згоди, що Товариство у межах строків, визначених у пунктах 1 та 2 цієї угоди, не вчиняє будь-яких дій щодо примусового стягнення коштів з "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." уповноваженого учасника договору про спільну діяльність від 29.09.2011 "Тодіні Аккорд Саліні" (ДСД "Тодіні Аккорд Саліні") згідно з рішенням господарського суду Рівненської області від 06.09.2016 по справі № 918/528/16 через органи виконавчої служби, як державної, так і приватної (пункт 4);

- сторони дійшли згоди про те, що на підставі статті 605 Цивільного кодексу України зобов'язання Компанії щодо оплати Товариству грошових коштів у сумі 263 736,99 грн. - пені, 68 400 грн. - "інфляційних втрат", 18 937 грн. - 3% річних є припиненим з моменту виконання Компанією пунктів 1 та 2 цієї угоди (пункт 5);

- сторони погодили, що звільнення Товариством Компанії від її обов'язків, вказаних у пункті 5 цієї угоди (прощення боргу в сумі 263 736,99 грн. - пені, 68 400 грн. - "інфляційних втрат", 18 937 грн. - 3% річних), є таким, що не порушує прав третіх осіб щодо майна Товариства, а також будь-яких інших прав третіх осіб та/або Товариства (пункт 6);

- сторони погодили, що Товариство не здійснює нарахування та відмовляється від стягнення процентів, "індексу інфляції", пені та інших можливих санкцій і можливих збитків щодо заборгованості по договору № KZH/S/12-11/2/15 від 02.11.2015 (як за період до винесення судом рішення у справі № 918/528/16, так і до дати фактичного виконання цієї угоди). Сторони дійшли згоди, що Товариство повністю звільняє Компанію від необхідності (обов'язку) сплати будь-яких нарахувань процентів, "індексу інфляції", пені та інших можливих санкцій і можливих збитків щодо заборгованості по договору від 02.11.2015 № KZH/S/12-11/2/15 (пункт 7);

- сторони мають належне уявлення про сутність та зміст цієї угоди і всіх її елементів, а також підтверджують, що вищевикладені умови відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам, а умови цієї угоди не суперечать законодавству України і не порушують прав та охоронюваних законом інтересів сторін та третіх осіб (пункт 8).

Компанія перерахувала кошти в сумі 1 223 267,59 грн. з відповідними призначеннями платежів та відмовилася від апеляційної скарги в даній справі, чим повністю виконала умови угоди від 10.10.2016. Незважаючи на це, Товариство, як зазначалося, звернулося до органу Державної виконавчої служби за виконанням Наказу в примусовому порядку.

Умови згаданої угоди від 10.10.2016 набрали сили та зобов'язання між сторонами припинилися на підставі статті 599 Цивільного кодексу України у зв'язку з його належним виконанням.

Угода від 10.10.2016 не є мировою угодою в розумінні частини третьої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" та частини четвертої статті 12 ГПК України, оскільки ця угода не затверджувалася судом. Умови даної угоди є обов'язковими для виконання сторонами (статті 6, 627-629 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання Компанії перед Товариством зі сплати пені в сумі 263 736,99 грн., "інфляційних втрат" у сумі 68 400 грн., 3% річних у сумі 18 937 грн. є припиненим на підставі статті 605 Цивільного кодексу України.

Правильним є висновок суду першої інстанції щодо визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з Компанії на користь Товариства основного боргу в сумі 1 200 000 грн. і 23 267,59 грн. витрат зі сплати судового збору.

Поряд з тим зобов'язання Компанії щодо сплати на користь Товариства пені в сумі 263 736,99 грн., "інфляційних витрат" у сумі 68 400 грн. та 3% річних у сумі 18 937 грн. на виконання рішення суду у справі та на виконання пункту 5 згаданої угоди припинилося на підставі статті 599 Цивільного кодексу України.

Є достатні підстави для визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення пені в сумі 263 736,99 грн., "інфляційних витрат" у сумі 68 400 грн. і 3% річних у сумі 18 937 грн.

Причиною подання касаційної скарги стала незгода позивача (Товариства) із задоволенням апеляційної скарги відповідача (Компанії) у зазначеній частині.

Відповідно до приписів статті 117 ГПК України:

- господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника, зокрема, визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом (частина друга);

- якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково; якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом (частина четверта).

У розгляді заяви Компанії про визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції, з'ясувавши: наявність передбачених наведеними нормами ГПК України підстав для визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з Компанії на користь Товариства сум основної заборгованості (1 200 000 грн.) та витрат зі сплати судового збору (23 267,59 грн.); відсутність підстав для визнання того ж наказу недійсним у частині стягнення інших сум - пені (263 736,99 грн.), інфляційних нарахувань (68 400 грн.), річних (18 937 грн.) виконавчого збору, - дійшов висновку про необхідність часткового задоволення згаданої заяви.

Натомість суд апеляційної інстанції, частково погодившись з цим висновком, заперечив його в частині, що стосувалася зазначених сум пені, інфляційних нарахувань, річних, та відповідно змінив ухвалу місцевого господарського суду.

З такою зміною судового акта погодитися не можна.

Згадана стаття 117 ГПК України не визначає укладення та виконання цивільно-правової угоди (йдеться про зазначену угоду від 10.10.2016, укладену між сторонами) як підставу для визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню в тій чи іншій його частині. Зобов'язання є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають (відповідний правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 зі справи № 3-56гс14). Тому апеляційний господарський суд безпідставно застосував до правовідносин у даній справі (які пов'язані саме з виконанням судового рішення) норми Цивільного кодексу України, що регулюють зобов'язальні відносини, в тому числі статті 598, 599, 605 цього Кодексу.

Посилання як відповідача, так і апеляційного господарського суду на правову позицію Верховного Суду України, викладену в його постанові від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11, не може бути прийнято, оскільки спірні правовідносини в зазначеній справі безпосередньо не пов'язані із здійсненням виконання судового рішення. Відповідну постанову, як вбачається з її змісту, прийнято за інших обставин та за іншого правового регулювання спірних відносин, ніж у даній справі.

Апеляційним господарським судом не взято до уваги, що вжитий у частині четвертій статті 117 ГПК України вислів "обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням" за своїми правовою природою та змістом жодним чином не тотожний вживаному у Цивільному кодексі України поняттю "припинення зобов'язань" і взагалі не пов'язаний з цим поняттям, оскільки йдеться про принципово різні сфери правового регулювання: в першому випадку - про публічно-правові відносини, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, в другому - про відносини цивільні.

Неправильним є й посилання апеляційної інстанції на положення статей 6, 627, 628, 629 ЦК України та в зв'язку з ними - на обов'язковість укладеної сторонами угоди від 10.10.2016. Окрім наведеного вище, судом не взято до уваги, що обов'язковість цієї, так само як і будь-якої іншої, угоди для сторін не означає її обов'язковості ні для суду, ані для органу Державної виконавчої служби, - в усякому разі, при вирішенні питання про визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню. Тим часом, як з'ясовано місцевим господарським судом і не спростовано апеляційним, згадана угода не була мировою угодою в розумінні положень ГПК України та Закону України "Про виконавче провадження", а тому й не мала і не могла мати стосунку до здійснення виконавчого провадження.

Таким чином, частково задовольняючи апеляційну скаргу Компанії та скасовуючи в певній частині законну і обґрунтовану ухвалу місцевого господарського суду, апеляційна інстанція припустилася неправильного застосування статті 117 ГПК України та застосувала норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, а саме зазначені в цій постанові положення Цивільного кодексу України. Водночас для скасування оскаржуваної постанови повністю підстав немає, оскільки нею не скасовано, а лише змінено згадану ухвалу суду першої інстанції. Тому відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України зазначену постанову слід змінити з викладенням її резолютивної частини в редакції, згідно з якою ухвала місцевого господарського суду залишається без змін. У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Товариством у поданні касаційної скарги було зайво сплачено суму судового збору. Так, ним мало бути сплачено судовий збір у сумі 1 600 грн., але фактично за платіжним дорученням від 04.04.2017 № 11356 перераховано 1 920 грн. судового збору.

З огляду на часткове задоволення касаційної скарги та відповідно до статті 49 ГПК України належні до сплати витрати із судового збору за подання касаційної скарги (1 600 грн.) покладаються на позивача і відповідача у рівних частках - по 50%. Отже, з Компанії слід стягнути на користь Товариства 800 грн. зазначених судових витрат.

Керуючись статтями 49, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат" задовольнити частково.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 зі справи № 918/528/16 змінити, виклавши її резолютивну частину в такій редакції:

"Ухвалу господарського суду Рівненської області від 06.02.2017 зі справи № 918/528/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А. в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." - без задоволення".

3. Стягнути з Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А. в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат" 800 грн. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Рівненської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя Б. Грек

Суддя Л. Ковтонюк