ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2017 р. Справа № 920/1221/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В. , суддя Істоміна О.А.

за участю:

представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю від 12.12.2016 р. № 12-12/16;

секретаря Казакової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1188 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 02.02.2017 р. у справі № 920/1221/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Завод ЕКО-ПРОДУКТ, с. Іволжанське, Сумський район, Сумська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фонтан, м. Суми

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Завод ЕКО-ПРОДУКТ звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фонтан, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.02.2005 р., укладений між Виробничим кооперативним підприємством ЕКО-ПРОДУКТ та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю Фонтан.

Рішенням господарського суду Сумської області від 02.02.2017 р. у справі № 920/1221/16 (суддя Жерьобкіна Є.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем не доведено факту порушення його прав оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.02.2005 р., оскільки не доведено, що предметом договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., укладеного між позивачем та ВКП ЕКО-ПРОДУКТ, на який позивач посилається в обґрунтування позову як на підставу набуття ним у власність проданого за спірним правочином майна, є те саме майно, яке входить до предмету спірного Договору.При цьому суд першої інстанції зазначив, що схожість за назвою та нумерацією у предметах цих договорів вбачається лише щодо свердловини № 3 у Договорі купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. та свердловини III, що розташована за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Іволжанське, вул. Заводська, 4, яка придбана відповідачем за оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень. Проте, як зазначив суд першої інстанції, встановити тотожність цих свердловин не уявляється можливим, з огляду на те, що у договорі купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. не зазначено місцезнаходження свердловин № 1, № 2, № 3, що входять до його предмету.

Разом з цим, суд зазначив, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу від 03.02.2005 р. нотаріусом, в тому числі перевірено належність ВКП ЕКО-ПРОДУКТ нежитлових приміщень, будівель та споруд, що відчужуються.

Крім цього суд зазначив, що відповідач не надав доказів на підтвердження факту виконання договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. та державної реєстрації права власності на придбану за цим Договором арт. свердловину № 3 як на нерухоме майно, відповідно до вимог п. 1.4., 1.5. чинного на час укладення цього договору Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5. Проте, реєстрацію права власності на артсвердловину № III, згідно з витягом з реєстру прав власності № 3403427 ВКП Еко-Продукт здійснено тільки 22.04.2004 р., тобто, на час укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., право власності ВКП Еко-Продукт на артскважину № III ще не було зареєстровано і т. ін.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначає про те, що господарським судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин статтю 128 Цивільного кодексу України в редакції 1963 р., яка передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом та договором, й відповідно не надано належної правової оцінки тим обставинам, що позивач придбав арт. свердловини №№ 1,2,3 за адресою: Сумський район, с. Іволжанське, вул. Заводська, б. 4 від ВКП «ЕКО-Продукт» на підставі договору від 01.10.2003 р., на виконання якого вони йому передані продавцем за актом приймання-передачі від 01.10.2003 р. У звязку з чим позивач, відповідно до наведеної норми з 01.10.2003 р. набув право власності на зазначене нерухоме майно, що свідчить про незаконне відчуження ВКП «Еко-продукт» зазначеного майна, власником якого він вже не був, відповідачеві за спірним договором купівлі-продажу від 03.02.2005 р. і т. ін.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 4661 від 03.05.2017 р.) та в судовому засіданні просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач, зокрема, зазначає про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, оскільки, відповідно до чинного законодавства, права особи, яка вважає себе власником майна, у разі, якщо майно придбано набувачем за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, тобто за наявності речових, а не зобовязальних правовідносин сторін спору, підлягають захисту не за допомогою зобовязального способу захисту, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України, а за допомогою передбаченого ст.ст. 387, 388 ЦК України такого речового способу захисту як витребування власником майна з чужого незаконного володіння.

Також відповідач зазначає, що зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивач оспорює спірний Договір з підстав відчуження на його підставі належної позивачу на праві власності артсвердловини № 3, придбаної у ВКП «Екопродукт» за раніш укладеним договором купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., не надаючи при цьому будь-якого обґрунтування щодо наявності у нього прав на інше, відчужене за спірним Договором майно.

Крім цього, відповідач зазначає, що позивачем не доведено набуття у власність нерухомого майна (артсвердловин 1,2,3.) на підставі укладеного з ВКП «Еко-продукт» договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., оскільки не надано доказів нотаріального посвідчення цього Договору відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 р. та державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідно до п. 1.4., 1.5. чинного на той час Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5. Проте, як зазначає відповідач, наявність на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 03.02.2005 р. у продавця -ВКП «ЕКО-ПРОДУКТ» права власності на відчужене за ним майно, в томі числі арт.свердловину № ІІІ, підтверджується копіями свідоцтв від 17.06.2002 р. та від 22.04.2004 р.

Також відповідач зазначає, що оскільки право власності ВКП «ЕКО-ПРОДУКТ» на арт.свердловини № ІІІ,ІV,зареєстроване лише 22.04.2004 р., саме з цього моменту у ВКП «ЕКО-ПРОДУКТ» виникло право на відчуження даного нерухомого майна, що підтверджує неможливість продажу даного майна позивачеві за договором купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., укладеним майже за сім місяців до державної реєстрації прав на це майно.

Наведені обставини, на думку відповідача, свідчать про фіктивність та нікчемність договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., на який позивач посилається в обґрунтування позовних вимог і т.ін.

Позивач, який належним чином повідомлений про час ті місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, у звязку з чим справа розглядається за відсутності його представника, за наявними в ній матеріалами.

Від позивача надійшло клопотання про продовження розгляду даної справи на 15 днів.

Зазначене клопотання задоволенню не підлягає, оскільки статтею 69 Господарського процесуального кодексу України передбачене право суду у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору продовжити строк розгляду спору не більш як на 15 днів, однак позивачем не доведено і з матеріалів справи не вбачається виняткових обставин для продовження строку розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, законність, обгрунтованість рішення та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, повторно розглянувши справу, встановлено наступне.

01.10.2003 р. між Виробничим кооперативним підприємством «ЕКО-ПРОДУКТ», Продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод «Еко-продукт», Покупцем (позивач у справі) укладено договір купівлі-продажу основних засобів, згідно з предметом якого Продавець передає Покупцю у власність артсвердловини №1,№2, № 3, кожна вартістю 1000 грн., загальною вартістю 3000 грн.(а.с. 10)

01.10.2003 р. комісією у складі директорів та головних бухгалтерів Виробничого кооперативного підприємства «ЕКО-ПРОДУКТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод «Еко-продукт» підписано акт приймання передачі (внутрішнього переміщення)основних засобів, в якому зазначено відомості про передання Виробничо - кооперативним підприємством «ЕКО-ПРОДУКТ» на баланс Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Еко-продукт» на підставі договору купівлі-продажу свердловин по водозабору № 1, №.2, № 3.

03.02.2005 р. між Виробничим кооперативним підприємством «ЕКО-ПРОДУКТ», Продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фонтан»,Покупцем (відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Пунктом 1.1. цього Договору передбачено, що Продавець зобовязується передати нежитлові приміщення, будівлі та споруди у власність Покупцю, а Покупець зобовязується прийняти нежитлові приміщення, будівлі та споруди і сплатити за них обумовлену грошову суму.

В пункті 1.2. Договору зазначено, що у власність Покупця передаються наступні приміщення, будівлі, споруди, що розташовані за адресою:с. Іволжанське Сумського району Сумської області: головний корпус літ.»А» (цегляний) площею 2643,4 кв.м., насосна за літ «Ж»(цегляна) площею 11,3 кв.м., тарний склад за літ. «З» (цегляний) площею 248,9 кв.м., склад за літ «Л» (металевий) площею 230,2 кв.м., вбиральня за літ. «П»(дощата), арт.свердловина «ІІІ» та арт. свердловина «ІV» (металеві труби).

В пункті 1.3. Договору зазначено, що нежитлові приміщення, будівлі, споруди, які відчужуються за даним Договором, належать Продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Кияницької сільської ради 13.02.2005 р., зареєстрованого в КП «СМБТІ» за реєстровим № 25, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6405963 від 03.02.2005 р.

Договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 356.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 03.02.2005 р. відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на відчужене майно, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 6481566 від 11.02.2005 р. (а.с. 31).

Позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.02.2005 р., укладений між Виробничим кооперативним підприємством ЕКО-ПРОДУКТ та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю Фонтан, посилаючись на невідповідність його змісту вимогам закону, оскільки, на його думку, продавець за цим Договором -ВКП ЕКО-ПРОДУКТ на момент укладення Договору вже не був власником відчуженого майна, через те, що до його укладення продав це майно позивачеві за раніше укладеним договором купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його прав оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.02.2005 р., оскільки не доведено, що предметом договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., укладеного між позивачем та ВКП ЕКО-ПРОДУКТ, є те саме майно, яке входить до предмету спірного Договору, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду першої інстанції, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільсьтва, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Як зазначено вище, позовні вимоги обґрунтовано обставинами продажу продавцем відповідачеві за спірним Договором майна, яке продавцеві не належало, у звязку з його продажем позивачу за раніше укладеним договором купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказамии є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, з матеріалів справи не вбачається, що майно, яке відчужено ВКП «ЕКО-ПРОДУКТ» відповідачеві за спірним Договором є повністю або частково тотожнім майну, яке є предметом договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р.

Зокрема, схожість за назвою та нумерацією у предметах цих договорів вбачається лише щодо свердловини № 3, зазначеної у Договорі купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. та свердловини III, що розташована за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Іволжанське, вул. Заводська, 4, яка придбана відповідачем за оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Відповідно до статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до статі 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Статтею 1 Гірничого закону України визначено, що свердловина це циліндрична гірнича виробка, створена бурами або іншими буровими інструментами, а гірнича виробка це порожнина у гірничому масиві після виймання корисних копалин та інших порід.

П. 2.9 Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2009 № 660/5, які були чинні на час укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. та спірного Договору, передбачено, що така споруда як артезіанська свердловина є нерухомим майном, оскільки вона не може існувати без землі та має значення і цінність у її місцезнаходженні, а тому право власності на неї підлягає державній реєстрації.

З наведеного вбачається, що свердловина за своєю правовою природою є нерухомим майном, оскільки має нерозривний звязок із землею (не може існувати без землі) та відповідно її цінність повязана з місцезнаходженням на певній земельній ділянці, яке індивідуалізує таку річ з поміж інших свердловин.

Зважаючи на це, встановити тотожність свердловини № 3, зазначеної у Договорі купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. та свердловини «III», що розташована за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Іволжанське, вул. Заводська, 4, не уявляється можливим, з огляду на те, що у договорі купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. не зазначено місцезнаходження свердловин, що входять до його предмета.

Крім цього, як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, майно, яке продано за спірним Договором, в тому числі арт. свердловина «ІІІ», є нерухомим майном, а з договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. не вбачається набуття позивачем права власності на нерухоме майно, в тому числі арт. Свердловину № 3.

Так, на час укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. діяв Цивільний кодекс України в редакції 1963 р.

Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу України в редакції 1963 р. право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 47 цього Кодексу передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону).

Пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., передбачено обовязковість нотаріального посвідчення угод про відчуження, в тому числі купівлі-продажу нерухомого майна.

Оскільки договір купівлі-продажу від 01.10.2003 р. всупереч вимог чинного на час його укладення законодавства нотаріально не посвідчено, він відповідно до зазначених норм є нікчемним, тобто недійсним в силу прямих вказівок закону, а тому не створив обумовлених ним правових наслідків у вигляді передання права власності на нерухоме майно позивачеві.

Крім цього, як на момент укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., так і на момент укладення спірного Договору законодавство передбачало державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

На час укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р. та спірного Договору було чинним Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, п. 1.4. якого передбачає, що обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1.5. Тимчасового положення, Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно:

1) житлові будинки;

2) квартири;

3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для

перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження

матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо;

4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні

поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені

для виконання спеціальних технічних функцій;

5) приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових

будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

З 01.01.2004 р. набрав чинності Цивільний кодекс України, який відповідно був чинним на час укладення 03.02.2005 р. спірного Договору.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності з 01.07.2004 р. та відповідно був чинним на час укладення спірного Договору, передбачено обовязковість державної реєстрації речових права на нерухоме майно та їх обтяження, та зазначено, що такі права виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Проте, позивачем не доведено наявність державної реєстрації його права власності на свердловину № 3.

Щодо іншого майна, яке є предметом спірного Договору, позивачем не доведено наявності у нього будь-яких прав на це майно, позовна заява та матеріали справи взагалі не містять обґрунтування та доказів щодо підстав набуття ним таких прав, зокрема відсутні правовстановлювальні документи щодо прав позивача на це майно, договори, предметом яких є відчуження позивачеві зазначеного майна, докази щодо створення, будівництва, реконструкції позивачем та державної реєстрації майна і т. ін.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що продавець за спірним Договором ВКП «ЕКО-ПРОДУКТ» на момент його укладення був власником відчужуваного за ним майна, оскільки це майно було за ним зареєстровано відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Кияницької сільської ради 03.02.2005 р., зареєстрованого в КП «СМБТІ» за реєстровим № 25, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6405963 від 03.02.2005 р., про що зазначено в тексті Договору.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кияницької сільської ради від 30.04.2002р. № 17 визнано право власності ВКП "ЕКО - ПРОДУКТ" на нежитлові приміщення, які були передані засновниками до його статутного фонду.

На виконання зазначеного рішення ВКП "ЕКО-ПРОДУКТ" видано Свідоцтво про право власності від 17.06.2002р. на нежитлові приміщення: головний корпус "А", котельня "Б", прохідна "В", конюшня "Г", гараж "Д", матеріальний склад з магазином "Е", кухня "И", склади "К", "Л", погріб "М", навіси "Н", "О", вбиральня "П", огорожа "1-7", покриття №1-2.

Як вбачається із змісту зазначеного Свідоцтва про право власності, визначений у ньому комплекс нежитлових будівель та споруд 27.06.2002р. зареєстрований в Сумському обласному об'єднаному БТІ за ВКП "ЕКО-ПРОДУКТ" на праві колективної власності, при цьому артезіанські свердловини №№ 1, 2, 3 у переліку нерухомого майна відсутні.

Як вбачається із ОСОБА_1 з реєстру прав власності від 22.04.2004р., виданого КП "Сумське міське БТІ", у квітні 2004р. крім нерухомого майна, зазначеного у Свідоцтві на право власності від 17.06.2002р., за ВКП "ЕКО-ПРОДУКТ" зареєстровано право власності на новозбудовану трансформаторну підстанцію, а також на артезіанські свердловини № III та № IV, які були пропущені при первинній інвентаризації.

Таким чином, право власності ВКП "ЕКО-ПРОДУКТ" на арт. свердловини №№ III, IV зареєстроване лише 22.04.2004р. і саме з цього моменту у ВКП "ЕКО-ПРОДУКТ" виникло і право на відчуження даного нерухомого майна, що додатково підтверджує неможливість відчуження ним позивачеві цих обєктів за договором купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р.

До того ж, в матеріалах справи відсутні докази фізичного існування артсвердловини № 3 на час укладення договору купівлі-продажу основних засобів від 01.10.2003 р., якими можуть бути матеріали інвентаризації нерухомого майна відповідно до Тимчасового положення.

Отже, окрім того, що позивачем не доведено порушення внаслідок укладення спірного Договору його прав та охоронюваних законом інтересів, також є недоведеним факт невідповідності змісту Договору вимогам закону, на які посилається позивач, а саме факт відсутності у продавця - ВКП "ЕКО-ПРОДУКТ" права власності на майно, відчужене за Договором відповідачеві, у звязку з чим господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в позові за необгрунтованістю.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду першої інстанції відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись статтями 49, 99, п. 1 ст. 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Сумської області від 02.02.2017 р. у справі № 920/1221/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дана постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.