ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2017 Справа № 904/1215/17

За позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, 04080, м. Київ вул. Нижньоюрківська, 8-А.
до Приватного підприємства "ВІГНАС",50086 м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, вул. Телевізійна, 8.
про стягнення 99 332, 09 грн. за договором про поставку
Суддя Панна С.П.

Представники:
Від позивача: Сидорчук Я.О. представник - дов. № 1047 від 22.05.2017р.
Від відповідача: Солонцов І.О. представник - дов. № 1 від 13.03.2017р.

СУТЬ СПОРУ:
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до господарського суду з позовом в якому просить стягнути з Приватного підприємства "ВІГНАС" пеню та штраф в сумі 99 332,09 грн. за договором поставки № 64/ВЗЗ від 28.07.2016р.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору № 64/B33 від 28.07.2016 року.
У зв`язку з перебуванням судді Назаренко Н.Г. у відпустці, був проведений повторний автоматизований розподіл судової справи.
13.03.17р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути суму боргу в розмірі 108826,69 грн.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 14.04.2017 року справу передано на розгляд судді Панні С.П.
Ухвалою від 19.04.2017р. справу прийнято до провадження судді Панні С.П.
14.03.17р. Відповідач подав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що за умовами п.5.1 договору, постачання продукції відбувалось за телефонними заявками замовника і жодних поставок товару за заявками не відбувалось.
Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу сторонами не подавалось.
Оригінали документів, оглянуті у судових засіданнях, відповідають копіям, залученим до матеріалів справи.
У відповідності до вимог ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника Позивача та Відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:
28.07.2016 між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - замовник, позивач) та Приватним підприємством "ВІГНАС" (далі - учасник, відповідач) укладено договір №64/ВЗЗ-2016 (далі - договір), за умовами якого у 2016 році учасник зобов`язується поставити замовнику товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, а замовник - прийняти і оплатити такі товари.
Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 016:2010 - 10.51.4 сир сичужний та кисломолочний сир (код ДК 021:20-3 твердий сир (сир твердий сичужний) (далі-товар). Кількість товару за договором 50000 кг.
Відповідно до пп. 6.3.1 п.6.3 договору учасник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.
Згідно п. 5.1 договору строк поставки товару складає 10 календарних днів з моменту подання письмової або телефонної заявки Замовником.
Пунктом 7.3. договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання учасник сплачує замовнику пеню у розмірі 1 відсотка, але не більше подвійної облікової ставки НБУ вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної товару.
Позивачем було надіслано заявку від 31.10.2016р. до Відповідача про поставку товару, в якій зазначено кількість товару та дату поставки товару товароодержувачу. Позивач отримав від відповідача товар лише в кількості 6988,42 кг, відповідно до видаткових накладних №165 від 10.11.16р., та №166 від 10.11.2016р.
Відповідач позов не визнав.
Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову з таких підстав.
Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.
Згідно ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.
Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.
Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання.
Факт поставки відповідачем товару позивачу підтверджується видатковими накладними №165 від 10.11.16р., №166 від 10.11.16р. (а.с.40,41), факт оплати підтверджується платіжними дорученнями №8420 від 17.11.16р., №8428 від 17.11.16р., №8432 від 17.11.16р. (а.с.43-45) та не оспорений.
Приписами ст.530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідач відповідно до заявки від 31.10.2016р. зобов`язаний був поставити товар до 24.11.2016р. в кількості 13800 кг та 7000 кг до 09.11.2016р., але зобов`язання щодо постачання товару в зазначений строк відповідачем не виконано.
Однак, відповідач не погоджується з доводами позивача та зазначає, що письмової заявки від позивача він не отримував, про що свідчить інформація з журналу реєстрації вхідної кореспонденції, усі заявки узгоджувались в телефонному режимі відповідно до умов п.5.1 договору.
Крім того, 23.05.2017р. позивач подав письмові пояснення та також зазначив, що належні письмові докази направлення заявки відсутні.
Укладаючи договір сторони чітко дійшли згоди про право вибору замовника щодо подачі заявки на поставку товару, так 10-денний відлік строку поставки починається з письмової або з телефонної заявки замовника.
Суд погоджується з доводами відповідача та не приймає за належний та допустимий доказ письмову заявку від 31.10.2016 позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів надіслання чи її отримання відповідачем. А відтак, виходячи з умов договору, суд дійшов висновку, що строк поставки товару складає 10 календарних днів з моменту подання заявки, адже жодних доказів щоб підтвердити чи спростувати доводи про надіслання чи отримання письмової заявки, таких, як наприклад: опис вкладення до цінного листа, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та інше, - позивачем не надано.
Також у справі відсутні докази подання телефонної заявки та інформація про дату вчинення цієї дії.
Таким чином, враховуючи викладене, слід визнати, що позивач не довів факту прострочення відповідачем строку поставки товару, тому суд не вбачає наявність вини відповідача в порушенні своїх зобов`язань щодо строку поставки товару, а доводи позивача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи з огляду на що застосування п.7.3 договору щодо нарахування пені та штрафу у сумі 99332,09 грн. є неправомірним, тому у позовних вимогах необхідно відмовити.
У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав, про які йдеться вище у цьому рішенні.
Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
ВИРІШИВ:

В позовних вимогах відмовити в повному обсязі.
Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 19.06.2017 року.

Суддя С.П. Панна