КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/1737/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача не з'явився

від відповідача Яцишин А.В. - дов. № 5 від 27.02.2017

від третьої особи Яцишин А.В. - особисто

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Глобал Девелопмент ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.04.2017 (суддя Лиськов М.О.)

у справі № 910/1737/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Глобал Девелопмент ЛТД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Національна компанія Укрексперт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Яцишин А.В.

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/1737/17 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт" про визнання недійсним договору відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необгрунтованим. На думку апелянта, при вирішенні спору судом не враховано вимог ст. 35 ГПК України, відповідно до яких не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, а саме встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 26.10.2016 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 обставини. За твердженнями апелянта судом не взято до уваги надісланих йому клопотань про відкладення розгляду справи та додаткових пояснень позивача (№ 01 від 03.04.2017) з додатками на 77 аркушах, які обґрунтовують та підтверджують правову позицію останнього та містять посилання на чинну судову практику в аналогічних справах.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/1737/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД" прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 13.06.2017.

В судове засідання з'явився представник відповідача та третьої особи, представник позивача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 09.06.2017 позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку за неможливістю забезпечити явку представника, який перебуває у відрядженні. Присутній в судовому засіданні представник відповідача та третьої особи не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача.

Відповідно до абзацу 3 п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки явка в судове засідання представника позивача обов'язковою не визнавалась, позивачем на загальних підставах не доведено неможливості заміни представника та направлення іншого представника в судове засідання 13.06.2017, за відсутності підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути у відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, розглянувши доводи апеляційної скарги та додаткові пояснення позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт" про визнання недійсним договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Яцишина А.В.

Як встановлено матеріалами справи, 04.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт" (виконавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент Лтд" (замовником) укладено Договір про надання послуг ( далі Договір), за умовами якого виконавець діючи в інтересах замовника зобов'язувався надати посередницькі та консультаційно-організаційні послуги щодо укладення та виконання будь-яких правочинів (господарських договорів) між замовником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент Лтд" та Національною спілкою художників України (інтереси якої виконавець представлятиме як агент), що стосуються забудови земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Сошенка, 33 в період між 01.01.2016 року по 01.05.2016 року, зокрема договору інвестиційної участі в будівництві та передачу функцій замовника будівництва.

30.03.2016 між Національною спілкою художників України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент Лтд" укладено Договір інвестиційної участі в будівництві та передачу функцій замовника будівництва (далі Інвестиційний договір), що не заперечується й позивачем.

Предметом Інвестиційного договору є доручення Національної спілки художників України Товариству з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент Лтд" на виконання функцій замовника будівництва та інвестора будівництва багатоповерхових житлових будинків за адресою: м. Київ. вул. Сошенка, 33.

Як встановлено матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт" свої зобов'язання по Договору виконало в повному обсязі, що підтверджується укладенням між Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент Лтд" та Національною спілкою художників України Інвестиційного договору.

Проте вважаючи Договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України позивач обґрунтував його недійсність не виконанням ТзОВ "НК Укрексперт" своїх зобов'язаь за цим договором тощо.

Розглянувши справу по суті заявленого позову, місцевий суд вважав, що сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності, адже визначені ними положення та зміст взаємних зобов'язань при укладенні спірного договору є волевиявленням замовника і виконавця та відповідають принципу свободи договору. Посилання позивача на те, що відповідач не мав наміру виконувати оскаржуваний договір, не підтверджено сукупністю встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, є надуманими. За відсутності належних доказів або підстав, необхідних для визнання недійсним правочину згідно приписів чинного законодавства України, в задоволенні позову відмовив.

Оскаржуючи рішення місцевого суду, позивач просив його скасувати як таке, що постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Так, судом не взято до уваги факту невиконання відповідачем жодного зобов»язання за Договором, не враховано на підставі ст. 35 ГПК України висновків судів першої та апеляційної інстанцій Львівської області у справі №914/2100/16, безпідставно не задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи й тим самим порушено його право на надання додаткових пояснень по справі тощо.

Заперечуючи вищезгадані апеляційні вимоги, відповідач надав чисельні письмові пояснення щодо безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги, які, на його думку, не підтверджуються обставинами та матеріалам справи й суперечать приписам чинного законодавства.

Розглянувши апеляційну скаргу, заперечення на неї в сукупності із встановленими по справі обставинами та дослідженими матеріалами справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами ч.ч. 5 та 6 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"(ч.4 п.7) встановлено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. За приписами п. 2.1 цієї Постанови правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228. 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно ч.ч. 1 та 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договором згідно положень ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено положеннями ст. 203 ЦК України, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Аналогічні положення містять й приписи ст. 180 ГК України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Таким чином, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Господарський договір за загальним правилом (ч.ч.1,2 ст. 181 ГК України) викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Положеннями п. 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Посилаючись на вищенаведені приписи чинного законодавства позивач просив визнати Договір недійсним, проте жодних підстав його недійсності суду не навів, фактично обмежився невиконанням відповідачем умов Договору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, адже жодним чином не підтверджені в ході розгляду справи апеляційним судом, відтак скарга не підлягає задоволенню.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/1737/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/1737/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти діб з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук