КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа№ 910/24274/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

За участі представників:

від позивача: Тронь І.В. - представник

від відповідача: Курінний С.Ю. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року у справі № 910/24274/16 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «СІЛЬПО РІТЕЙЛ»

до Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК»

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва 22.03.2017 року у справі № 910/24274/16 позовні вимоги ПрАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 4 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Приватним акціонерним товариством «СІЛЬПО РІТЕЙЛ».

Визнано недійсним договір № 5 від 29.04.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Приватним акціонерним товариством «СІЛЬПО РІТЕЙЛ».

Визнано недійсним договір № 6 від 29.07.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Приватним акціонерним товариством «СІЛЬПО РІТЕЙЛ».

Визнано недійсним договір № 7 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Приватним акціонерним товариством «СІЛЬПО РІТЕЙЛ».

Визнано недійсним договір № 8 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Приватним акціонерним товариством «СІЛЬПО РІТЕЙЛ».

Визнано недійсним договір № 9 від 26.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Приватним акціонерним товариством «СІЛЬПО РІТЕЙЛ».

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» на користь Приватного акціонерного товариства «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» 8268,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ПАТ «ВТБ БАНК» звернулось до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року у справі № 910/24274/16 та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ПрАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є безпідставним та необґрунтованим, винесеним без всебічного встановлення фактичних обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим - підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 17.05.2017.

Представник позивача 12.05.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.05.2017 у зв'язку з перебуванням судді Станніка С.Р. який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/1906/17 від 16.05.2017 для розгляду справи № 910/24274/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Тищенко О.В., Іоннікової І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегіє суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Тищенко О.В., Іоннікової І.А.

17.05.2017 представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представники сторін у судове засідання з'явились та надали пояснення по суті спору.

Розглянувши клопотання відповідача про долучення документів до матеріалів справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до змісту клопотання, відповідач зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції він посилався на докази долучені до клопотання, однак ні у клопотанні ні представником у судовому засіданні не обґрунтовано неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що документи долучені до клопотання від 17.05.2017 не можуть бути прийняті до розгляду судом апеляційної інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

17.05.2006 між Закритим акціонерним товариством «Внєшторгбанк» (далі по тексту - Кредитор, Позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія» (далі по тексту - Боржник, ТОВ «Експансія») був укладений договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/179к (надалі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого Кредитор зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування. Надання кредиту буде здійснюватися в межах максимального ліміту заборгованості 7 500 000, 00 доларів США 00 центів окремими частинами (траншами), на умовах, визначених цим договором зі зменшенням максимального ліміту заборгованості згідно графіку встановленого цим договором, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути Банку кредит в строк, встановлений Кредитним договором, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені цим договором (з урахуванням змін, внесених до нього договором № 10 про внесення змін до Кредитного договору від 30.11.2011).

Як вбачається з п. 1.1. статуту ПАТ «ВТБ Банк», в редакції від 15.11.2016, останнє є правонаступником закритого акціонерного Товариства «Внєшторгбанк».

У відповідності до п. 5.3. Кредитного договору (з урахуванням змін, внесених до нього договором № 10 про внесення змін до Кредитного договору від 30.11.2011) Банк набуває право вимагати від Позичальника достроково повернути виданий Позичальнику кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а Позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього договору виконати таку вимогу Банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті Позичальником на користь Банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

З метою забезпечення виконання зобов'язання Позичальником за Кредитним договором, між Банком (Кредитор) та ПАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» (Поручитель) був укладений Договір поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010 (надалі - Договір поруки), відповідно до п. 1.1. якого Поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки у випадку порушення Позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Згідно п. 5.1. Договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками Банку та Поручителя (у випадку наявності у Поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором.

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до Договору поруки. Зокрема, між Банком та ПАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» (Поручитель) були укладені договори № 2 від 30.11.2011, № 3 від 14.11.2013; № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.204; № 9 від 26.11.2014 про внесення змін до Договору поруки.

Даними договорами були внесені у Договір поруки зокрема наступні зміни:

- договором про внесення змін № 3 від 14.11.2013 збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій за користування кредитом до 18 місяців;

- договором про внесення змін № 4 від 13.03.2014, збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій за користування кредитом до 24 місяців;

- договором про внесення змін № 7 від 12.09.2014, збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій за користування кредитом до 30 місяців.

Всі інші умови Договору поруки залишились без змін.

Банком було направлено на адресу ТОВ «Експансія» (позичальника) лист-вимогу № 1390/1-2 від 25.02.2013 щодо дострокового повернення останнім отриманого кредиту в повному обсязі, в якому Банк вимагав сплатити кредит, штрафні і договірні санкції не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Спір у справі виник у зв'язку із твердженнями позивача про недійсність договорів про внесення змін № 3 від 14.11.2013; № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.2014; № 9 від 26.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-06047/179к/П-02 від 10.09.2010 (надалі - Договори про внесення змін) так як сторонами вносились зміни у неіснуюче зобов'язання, оскільки правовідносини поруки були припиненими у зв'язку із збільшенням строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, що, на думку позивача, призвело до збільшення обсягу відповідальності Поручителя. А також, позивач вказує, що Договір поруки припинився у зв'язку з тим, що Кредитор не звернувся до Поручителя з вимогою протягом 6 місяців із дня настання обов'язку боржника із виконання основного зобов'язання.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу припису ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Позивач стверджує, що Договори про внесення змін № 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 є недійсними у зв'язку із тим, що ними вносились зміни у неіснуюче зобов'язання. Зокрема, на думку позивача, підставою для припинення поруки є збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок збільшення строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій.

Так, за договором поруки Поручитель поручається перед Кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку. Поручитель відповідає перед Кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина 1 статті 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється у разі збільшення зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за одночасної наявності двох умов: 1) внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; 2) ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України № 6-701цс15 від 24.06.2015.

Таким чином, посилання ПАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» щодо збільшення обсягу відповідальності внаслідок збільшення строку позовної давності судом відхиляються з огляду на те, що збільшення строку позовної давності за договірними штрафними санкціями не свідчить про збільшення обсягу відповідальності Поручителя.

В той же час, за приписами частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо Кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо Кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Сторонами у п. 5.1. Договору поруки було визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами та скріплення печатками Банку та Поручителя (у випадку наявності у Поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором.

Приписами статті 251 Цивільного кодексу України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За положеннями статті 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вбачається із наведеного пункту Договору поруки, в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова Договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами (п. 5.1.) не вважається встановленим сторонами строком дії поруки, оскільки суперечить частині 1 статті 251 та частині 1 статті 252 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 3-42гс15 від 15.04.2015, № 6-436цс15 від 23.12.2015.

Таким чином, для визначення строку дії Договору поруки підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо Кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із матеріалів справи вбачається, що Банком на адресу ТОВ «Експансія» (позичальника) було надіслано лист-вимогу №1390/1-2 від 25.02.2013, яка отримана товариством 06.03.2013, що підтверджується його відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції № 45 на вказаному листі.

Відповідно до змісту листа-вимоги Банк вимагав у ТОВ «Експансія» повернути кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні та договірні санкції не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Згідно приписів ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до п. 5.3. Кредитного договору (з урахуванням змін, внесених до нього договором № 10 про внесення змін до Кредитного договору від 30.11.2011) Банк набуває право вимагати від Позичальника достроково повернути виданий Позичальнику кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а Позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього договору виконати таку вимогу Банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті Позичальником на користь Банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Отже, Кредитором на підставі п. 5.3. Кредитного договору та у порядку ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України було змінено строк виконання основного зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З огляду на те, що лист-вимога отримана ТОВ «Експансія» (позичальником) 06.03.2013 за обрахунком суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, Позичальник повинен був повернути кредит до 05.06.2013 і саме з цієї дати підлягає обрахуванню передбачений ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України шестимісячний строк.

Вказаний правовий висновок відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-28цс14 від 10.09.2014.

При цьому, за приписами ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо Кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення Кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України №6-2662цс15 від 20.04.2016, №6-170цс13 від 17.09.2014 та №6-53цс14 від 17.09.2014.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого Кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Вказаний правовий висновок відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові №6-28цс14 від 10.09.2014 та №6-2662цс15 від 20.04.2016.

З матеріалів справи вбачається та представником ПАТ «ВТБ Банк» в судовому засіданні підтверджувалось, що у період з 06.06.2013 по 05.12.2013 Банк не звертався з позовом до поручителя у судовому порядку.

Посилання відповідача на направлення листа-вимоги поручителю, як на факт пред'явлення вимоги поручителю, спростовуються наведеними вище правовим висновками Верховного Суду України.

Отже, оскільки починаючи з 06.06.2013 ПАТ «ВТБ Банк» протягом шестимісячного строку не звернулось до ПАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» (позивача), як до Поручителя з позовом у судовому порядку, то починаючи з 06.12.2013 правовідносини поруки є такими, що припинилися.

Судом першої інстанції правомірно відхилено посилання відповідача на договір № 3 від 14.11.2013 як на підтвердження своїх доводів про те, що поручителем визнано за собою обов'язок виконувати зобов'язання по Договору поруки та кредитному договору до 14.05.2014 з огляду на наступне.

Договором № 3 про внесення змін до Договору поруки від 14.11.2013 сторонами було внесено зміни в п. 1.2 Договору поруки та викладено його в такій редакції: «Згідно Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит в сумі 7 500 000,00 доларів США 00 центів у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії на строк до 14.05.2014 р. включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому Кредитним договором».

Водночас, згідно пункту 1.1. Кредитного договору Банк (з урахуванням змін, внесених до нього договором № 10 про внесення змін до Кредитного договору від 30.11.2011) на умовах цього договору зобов'язується надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії в сумі 7 500 000,00 доларів США 00 центів, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути Банку кредит не пізніше 13.05.2013, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені даним договором.

У пункті 5.1. Договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками Банку і поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором.

Таким чином, пункт 1.2 Договору поруки містить опис зобов'язання, за яке поручився поручитель, а відтак викладення його у наведеній судом редакції не є зміною строку повернення кредиту чи зміною (встановленням) строку дії договору поруки.

Отже, з наведених умов Кредитного договору та Договору поруки вбачається, що сторонами не вносились зміни до строку дії Договору поруки і незважаючи на укладення договору № 3 строк дії Договору поруки залишився незмінним, що спростовує твердження відповідача про визнання позивачем свого обов'язку виконувати зобов'язання по Договору поруки та Кредитному договору до 14.05.2014 або про наявність волі останнього на продовження дії договору поруки.

Більш того, укладення договору № 3 ніяким чином не спростовує зміни Банком строку виконання основного зобов'язання за Кредитним договором шляхом направленням вимоги боржнику про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто Кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов'язання (в даному випадку правовідносини поруки) має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

Аналогічна позиція наведена у постановах Вищого господарського суду України від 19.02.2009 у справі №19/72пн та від 04.09.2013 у справі № 922/1027/130, а також в ухвалі Верховного Суду України № 6-19076ск10 від 14.07.2010.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Про що також зазначав Вищий господарський суд України у своїх постановах від 13.01.2016 р. у справі № 910/11920/15 та від 23.06.2014 р. у справі № 910/22121/13.

Всупереч наведеному договори про внесення змін №№ 4, 5, 6, 7, 8, 9 були укладені після припинення договору поруки.

Посилання представника відповідача на невірне тлумачення ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, а саме необхідності пред'явлення саме вимоги або позовної заяви не приймаються судом до уваги з огляду на викладену раніше правову позицію Верховного Суду України у 2016 році.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що спірні додаткові договори № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.2014; № 9 від 26.11.2014 до Договору поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010 не відповідають актам цивільного законодавства, оскільки неможливо внести зміни у правовідносини, які припинились, а також не можуть бути спрямовані на реальне настання наслідків, а саме: наслідків щодо зміни умов Договору поруки № 10-06047/179к/П-02 від 10.09.2010, правовідносини за яким є припинені з 06.12.2013, вимоги позивача щодо визнання недійсними вказаних спірних договорів є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Однак, зважаючи на те, що договір № 3 про внесення змін до Договору поруки був укладений 14.11.2013, тобто передбачав внесення змін у чинний на той момент Договір поруки № 10-0604/179к/П-02 від 10.09.2010, а інших підстав для визнання його недійсним позивачем не наведено, то вимоги ПАТ «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» про визнання договору про внесення змін № 3 недійсним є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на наведене позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «СІЛЬПО РІТЕЙЛ» підлягають частковому задоволенню, а договори № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.2014; № 9 від 26.11.2014 про внесення змін до Договору поруки - визнанню недійсними.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року по справі № 910/24274/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/24274/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова