КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 910/3677/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання: Найченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2017

у справі № 910/3677/17 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз»

про стягнення 18568 грн 47 коп,

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі - ПАТ «СК «УСГ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» (надалі - ПрАТ «ЄСС») про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 18 568,47 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2017 у справі №910/3677/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, ПАТ «СК «УСГ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 апеляційну скаргу ПАТ «СК «УСГ» прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07.06.2017.

25.05.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Сторони явку своїх уповноважених представників у судове засідання 07.06.2017 не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Судова колегія, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та у відсутність уповноважених представників сторін.

07.06.2017 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 24.10.2016 між ПАТ «СК «УСГ» (у тексті договору - страховик), ОСОБА_2 (у тексті договору - страхувальник) та Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (у тексті договору - вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-1210-16-00267 (далі - договір добровільного страхування №28-1210-16-00267), за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, (вигодонабувача), пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом, а саме, автомобіля марки «BMW 520», 2016 року випуску, номер шасі НОМЕР_4.

Згідно з п. 2.2. вказаного договору страховим випадком по КАСКО можуть бути втрата, знищення або пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок, зокрема, дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 8 договору добровільного страхування №28-1210-16-00267 строк його дії встановлений з 25.10.2016 по 24.10.2017.

01.12.2016 у місті Миколаєві, на проспекті Центральний відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю автомобіля «Renault Magnum 500», державний номерний знак НОМЕР_1, з причепом державний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля «BMW 520», державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі НОМЕР_4, що належить ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_6, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №210914, виданою управлінням патрульної поліції у м. Миколаєві (а.с. 64-65).

З даної довідки слідує, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_5, якого постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.12.2016 у справі №639/9249/16-п визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 16).

У результаті вказаної ДТП автомобіль «BMW 520», державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі НОМЕР_4, було пошкоджено, а його власнику ОСОБА_2 та вигодонабувачу за договором добровільного страхування №28-1210-16-00267 - ПАТ «Креді Агріколь Банк» завдано матеріальної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.2016 страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 20-22), в якій просив позивача перерахувати страхове відшкодування на рахунок СТО для здійснення ремонту.

Відповідно до рахунку-фактури №267720 від 08.12.2016, виставленого СТО - Товариством з обмеженою відповідальністю «Н Авто», вартість відновлювального ремонту автомобіля «BMW 520», становить 19 568,47 грн (а.с. 19).

Місцевим господарським судом встановлено, що роботи, наведені у вказаному рахунку-фактурі, знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку з тими пошкодженнями автомобіля «BMW 520», державний номер НОМЕР_3, що зазначені в акті огляду транспортного засобу, складеному позивачем (а.с. 18), та у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду №210914, виданій управлінням патрульної поліції у м. Миколаєві (а.с. 64-65).

ПАТ «Креді Агріколь Банк», як вигодонабувач за договором добровільного страхування №28-1210-16-00267, звернулося до позивача з листом вих. №12608/3045БТ від 09.12.2016, в якому просило перерахувати суму страхового відшкодування у розмірі 19 568,47 грн на поточний рахунок авторизованого (гарантійного) СТО (а.с. 66).

12.12.2016 на підставі виставленого СТО рахунку-фактури, акту огляду пошкодженого транспортного засобу позивачем було складено страховий акт №ПСКА-6603 від 12.12.2016 та розрахунок суми страхового відшкодування, відповідно до яких розмір страхового відшкодування становить 19 568,47 грн (а.с. 24-25).

На підставі вищевказаних документів позивачем 12.12.2016 було виплачено страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування у розмірі 19 568,47 грн на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Н Авто», що підтверджується платіжним дорученням №23165 від 12.12.2016 (а.с 25).

Відповідно до статті 979 ЦК України та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування №28-1210-16-00267 шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток в порядку регресу.

За приписами пункту 5.3. Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 №566, інформація, отримана з бази даних МТСБУ, використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування.

На підставі інформації з бази даних МТСБУ місцевим господарським судом правильно встановлено, що на момент ДТП, яка відбулася 01.12.2016, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5, винного у вчиненні ДТП, була застрахована відповідачем - ПрАТ «ЄСС» згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0708575, за яким забезпеченим транспортним засобом є «Renault Magnum 500», державний номерний знак НОМЕР_1, ліміт відповідальності - 100 000,00 грн, франшиза - 1000,00 грн (а.с. 26).

У позовній заяві позивач зазначив, що не звертався до відповідача з претензією про виплату страхового відшкодування за Полісом АК/0708575, а одразу звернувся з відповідним позовом до суду.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, позивач стверджує, що такі його дії узгоджується з правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного суду України від 02.07.2002 у справі №1-2/2002 та у постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі №3-165гс.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача в порядку регресу страхове відшкодування у розмірі 18 568,47 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд відступив від позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 04.11.2014 у справі №3-165гс, стосовно того, що позивач не зобов'язаний звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність винної у ДТП особи, з вимогою виплати страхового відшкодування та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що для реалізації новим кредитором (страховиком за договором майнового страхування) права на отримання страхового відшкодування необхідним є подання страховику за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності заяви на виплату страхового відшкодування в порядку п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка не є претензією у досудовому порядку, а є елементом механізму реалізації права на отримання страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів відповідачем, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду висновки місцевого господарського суду є помилковими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній справі є стягнення зі страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суми виплаченого страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідно до ст. 228 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно з ч. 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що особою відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є ПрАТ «ЄСС».

За приписами частини 2 статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як було зазначено вище, позивачем згідно платіжного доручення №23165 від 12.12.2016 (а.с 25) перераховано на рахунок СТО відповідно до заяви вигодонабувача за договором добровільного страхування кошти на ремонтно-відновлювальні роботи автомобіля «BMW 520», номер шасі НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_3, що є доказом фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, зумовленого страховим випадком - дорожньо-транспортною пригодою.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до умов договору добровільного страхування №28-1210-16-00267, укладеного між позивачем, страхувальником та вігодонабувачем, підставою для визначення страхового відшкодування є, зокрема, калькуляція рекомендованої або погодженої страховиком офіційної СТО із зазначенням переліку відновлювальних робіт, їх вартості, вартості деталей, що підлягають заміні, вартості витратних матеріалів (п. 11.5, 12.1 договору).

Пунктом 13.8 договору визначено, що виплата страхового відшкодування сплачується страховиком особі, вказаній у листі вигодонабувача і може бути здійснена страхувальнику або спадкоємцям/вигодонабувачу на підставі відповідної заяви та страхового акту, складеного страховиком.

При цьому, згідно з п.п. 10.3.1.4 договору при ДТП фактичним одержувачем коштів страхового відшкодування може бути тільки СТО, офіційна авторизована (гарантійна), рекомендована або погоджена страховиком.

Отже, правомірним є визначення позивачем розміру страхового відшкодування, виходячи з рахунку-фактури №267720 від 08.12.2016, виставленого СТО - Товариством з обмеженою відповідальністю «Н Авто».

При цьому, з положень п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється також і шкода, щодо якої страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування без проведення оцінки та експертизи пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, страхувальник та вигодонабувач за договором добровільного страхування №28-1210-16-00267 не заперечували проти розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування та порядку його виплати, що свідчить про досягнення відповідної згоди між сторонами договору.

За приписами статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Зі змісту вказаного закону вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається саме на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, у даному випадку - на відповідача.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлено імперативного обов'язку щодо проведення такої оцінки саме суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Відповідно до п.7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 року №1335/5/1159) (надалі в тексті - Методика) значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Згідно п. 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Оскільки свідоцтвом про реєстрацію автомобіля «BMW520», номер шасі НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_3 (а.с.12-13), підтверджується рік його випуску - 2016, а на момент ДТП строк експлуатації останнього не перевищував 7 років, при цьому, доказів щодо наявності, передбачених п.7.39 Методики винятків щодо застосування коефіцієнту зносу суду не надано, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для вирахування фізичного зносу.

Верховним Судом України у листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Також з врахуванням приписів ст.ст. 993, 1191 ЦК України слід зазначити, що визначальним моментом для звернення з такою вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Таким чином, наявні в матеріалах справи рахунок-фактура № 267720 від 08.12.2016, виставлений СТО, яка надала послуги з ремонту пошкодженого автомобіля, а також платіжне доручення №23165 від 12.12.2016, є належними доказами фактично здійснених позивачем витрат, зумовлених ДТП, по виплаті страхового відшкодування.

З огляду на викладене, до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача (відповідальної особи) у розмірі фактично виплаченого відшкодування (у межах понесених витрат), тобто у сумі 19 568,47 грн.

Водночас, вирішуючи питання про суму стягнення в порядку регресу, місцевим господарським судом вірно враховано положення п. 6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

З огляду на те, що згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0708575 сторонами встановлено франшизу у розмірі 1000,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну - 100 000,00 грн, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що до позивача перейшло право вимоги щодо виплати страхового відшкодування відповідачем за шкоду заподіяну водієм ОСОБА_5, у сумі 18 568,47 грн (19 568,47 грн - 1000,00 грн).

Разом з тим, на переконання колегії суддів місцевий господарський суд, відступаючи від правової позиції Верховного Суду України у справі №3-165гс14 від 04.11.2014, помилково вважає, що реалізувати таке право вимоги позивач може лише в порядку, передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шляхом звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування протягом одного року від дати ДТП, враховуючи наступне.

Так, за правилами п. 35.1 ст. 35 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Верховний Суд України у справі №3-165гс14 від 04.11.2014 дійшов правового висновку, що наведена норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора, з огляду на що до нового кредитора обов'язок подачі заяви не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач не є страховиком у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Крім того, в обґрунтування вказаної позиції Верховний Суд України зазначив, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене, Верховний Суд України у справі № 3-165гс14 від 04.11.2014 дійшов висновку, що позивач у справі (страховик за договором добровільного страхування) отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Дослідивши матеріали даної справи, враховуючи правовий висновок, викладений у Постанові Верховного суду України у справі №3-165гс14 від 04.11.2014, колегія суддів апеляційного суду вважає правомірним звернення ПАТ «СК «УСГ» з вимогою до ПрАТ «ЄСС» про виплату страхового відшкодування в порядку регресу безпосередньо до суду, виходячи з наступного.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з приписами вказаного закону метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав заздалегідь невизначеного кола третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик). При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Разом з тим, потерпіла особа не позбавлена права звернутися з заявою про виплату страхового відшкодування до страховика за договором майнового (добровільного) страхування, а та, в свою чергу, має обов'язок здійснити таку виплату на підставі та умовах, визначених відповідним договором.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У даному випадку виникають регресні правовідносини між страховими компаніями, в яких одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав одного кредитора до іншого не відбувається. Право ви моги у позивача виникає після понесення ним затрат, тобто після виконання основного зобов'язання - виплати страхового відшкодування.

Отже, до нового кредитора - ПАТ «СК «УСГ» обов'язок подачі заяви не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач у справі ПрАТ «ЄСС» не є страховиком у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про обов'язковість звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, так як враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002, позивач може реалізувати своє право, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом безпосереднього подання позову до суду.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів ПАТ «СК «УСГ» правомірно реалізувало своє право вимоги шляхом пред'явлення позову до ПрАТ «ЄСС», оскільки не зобов'язано було звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «СК «УСГ» у повному обсязі та стягнення з ПрАТ «ЄСС» 18 568,47 грн страхового відшкодування в порядку регресу.

Пунктом 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ПАТ «СК «УСГ» обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2017 у справі №910/3677/17 - скасуванню.

При цьому, судові витрати у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2017 у справі №910/3677/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2017 у справі №910/3677/17 скасувати.

3. Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» (01030, м. Київ, вул. Михайла Коцюбинського, 6, ідентифікаційний код 33552636) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, 32, літ. А, ідентифікаційний код 30859524) 18 568 (вісімнадцять тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн 47 коп. страхового відшкодування в порядку регресу та 3 360 (три тисячі триста шістдесят) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання зазначеної постанови суду.

6. Матеріали справи №910/3677/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська