ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Справа № 916/3170/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Бондар С.В. (доповідач),
суддівГрека Б.М., Селіваненко В.П.
розглянувши матеріали касаційної скарги за участю представників : Заступника прокурора Одеської області від прокуратури: Суходольський С.М. від позивача: Клібанська С.І. від відповідачів: Бондаренко І.О. від третьої особи на стороні позивача: не з'явились від третіх осіб на стороні відповідача: 1.Тарановський Д.С. 2. не з'явились 3. не з'явились 4. не з'явились
на рішенняГосподарського суду Одеської області від 22.09.2016 року
та постановуОдеського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року
у справі№ 916/3170/14
за позовомЗаступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради
до1. Одеської міської ради 2. Виконавчого комітету Одеської міської ради
За участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління культури національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації
За участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів 1. Департамент комунальної власності Одеської міської ради; 2. Управління з питань охорони об'єктів культурної спадщини Одеської міської ради; 3. Державної податкової інспекції у Приморському р-ні ГУ ДФС України в Одеській області; 4. Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс" Порто-Франківський"
провизнання недійсними рішень, свідоцтва про право власності та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (далі позивач) до Одеської міської ради (далі відповідач 1) та Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі відповідач 2), в якому просив суд визнати недійсним рішення відповідача 2 від 29.07.2010 року № 410 Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси в частині включення за № 10 до затвердженого пунктом 1 переліку об'єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей № 502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15 (далі спірна будівля), та пункту 4 в частині доручення КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на спірну будівлю; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06.09.2010 року серії САЕ №068436, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м.Одеси в особі Одеської міської ради на спірну будівлю; визнати недійсним пункт 1 рішення відповідача 1 від 17.12.2013 року №4212-VІ Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до вказаного рішення, в частині включення до цього переліку за №5 спірної будівлі, а також визнати право власності на спірну будівлю, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.09.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2016 року у даній справі було залишено без змін.

Суди прийшли до висновку про те, що відповідно до прийнятого позивачем рішення від 25.11.1991 року № 266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та р-нів області", яким затверджено відповідні переліки та актів приймання передачі, було розмежоване комунальне майно між власністю Одеської обласної ради та власністю територіальної громади міста Одеси і спірна будівля, згідно додатку № 2 (рішення № 2 від 11.01.1992 року прийняте відповідачем 1) відійшло до комунальної власності територіальної громади міста Одеси. На час прийняття вказаного рішення всі пам'ятки історії і культури, в тому числі спірна будівля знаходились у державній власності та ними користувались підприємства, організації та установи. Будь-яких доказів того, що у спірному приміщенні було розміщене Головне управління архітектури і містобудування позивача матеріали справи не містять. Відсутні докази того, що спірне майно утримувалось за рахунок обласного бюджету або, що позивач розпоряджався цим майном.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими рішеннями прокурор звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати прийняті у справі судові рішення і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В своїй касаційній скарзі прокурор зазначає, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами невірно застосоване діюче законодавство та дана невірна оцінка матеріалам зібраним у справі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення прокурора, представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм діючого законодавства, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

В період з 1978 року по 08.06.2000 року діяв Закон УРСР Про охорону і використання пам'яток історії та культури" (далі Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону (в редакції від 30.01.1984 року) було передбачено, що державне управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури здійснюється Радою міністрів СРСР, Радою міністрів Української РСР, виконавчими комітетами обласних, районних, міських, районних у містах, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те державними органами охорони пам'яток відповідно до законодавства СРСР і Української РСР.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам'яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

15.08.1985 року позивачем прийняте рішення № 480 (т.1 а.с. 101) про затвердження додаткового списку пам'ятників архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одеса.

До матеріалів справи залучено повідомлення Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської облдержадміністрації від 23.01.2014 року № 01-15/212 (т.1 а.с. 41), згідно з яким спірна будівля, на підставі зазначеного вище рішення Одеського облвиконкому від 15.08.1985 року № 480 прийнята під охорону держави, як пам'ятка архітектури місцевого значення.

Зазначене вище рішення № 480 свідчить про те, що у даному випадку державне управління в галузі охорони використання пам'яток історії та культури здійснювалось позивачем, в період дії Закону.

05.11.1991 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) (далі Постанова).

Відповідно до абз.1 п. 3 Постанови, установлено, що: розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

25.11.1991 року позивачем прийняте рішення про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області (т.1 а.с. 15).

З вказаного рішення вбачається, що воно прийняте на підставі рішень облвиконкому позивача від 17.08.1991 року № 323 /т.5а.с.10-12/ (допущена помилка: рішення № 323 прийняте 17.09.1991 року), від 02.11.1991 року № 461 /т.5а.с.70-71/ та рішення від 19.11.1991 року № 560 /т.5а.с.72-73/.

Згідно до вказаного рішення (п.5) було доручено узгоджувальній комісії облради продовжити роботу по формуванню складу комунальної власності різних рівнів, в частині об'єктів промисловості, будівництва, агропромислового комплексу.

В постанові Вищого господарського суду України від 07.04.2016 року, яка була прийнята у даній справі і якою були скасовані раніше прийняті судові рішення зазначено про те, що при новому розгляді справи суду необхідно з'ясувати результати дій узгоджувальної комісії позивача щодо формування складу комунальної власності різних рівнів та дати належну оцінку рішенню відповідача 1 від 11.01.1991 року № 2.

Станом на 07.04.2016 року (дата прийняття постанови Вищого господарського суду України, якою були скасовані раніше прийняті рішення у даній справі) в матеріалах справи були відсутні рішення позивача від 17.09.1991 року № 323, від 02.11.1991 року № 461 та від 19.11.1991 року № 560, які були залучені до матеріалів справи при новому розгляді.

Як зазначено вище, позивачем прийняте рішення від 25.11.1991 року на підставі зазначених вище рішень № 323; № 461та № 560.

В рішенні № 323 від 17.09.1991 року (п.3.1) зазначено про те, що розмежування майна між власністю обласної ради та власністю районів, міст обласного підпорядкування проводиться облвиконкомом за погодженням з виконкомами відповідних рад народних депутатів з наступним затвердження сесією облради.

В рішеннях від 02.11.1991 року № 461 та від 19.11.1991 року № 560 зазначено про прийняття пропозицій робочих груп погоджувальної комісії облради щодо віднесення майна як до комунальної власності облради, так і майна до комунальної власності міста Одеси.

З зазначених вище рішень вбачається, що при розмежуванні комунальної власності працювала узгоджувальна комісія.

До матеріалів справи /т.2а.с.83-88/ залучено рішення відповідача 1 Про порядок оформлення та передачі державного майна в комунальну власність міста № 2 від 11.01.1992 року з додатком.

Вказане рішення прийняте (у тому числі) і на підставі рішення позивача № 266-ХХІ від 25.11.1991 року.

Згідно додатку до рішення відповідача 1 № 2 від 11.01.1992 року до переліку об'єктів, які підлягають передачі до комунальної власності зазначені (т.2а.с.86) під № 35 - пам'ятки архітектури, історії та культури на території міста.

До матеріалів справи /т.5а.с.21-26/ залучена копія додатку № 2 до рішення позивача від 17.09.1991 року № 323, в якому наведено перелік державного майна яке передається у власність міст обласного підпорядкування, у тому числі, міста Одеса.

В додатку, у розділі "Культура" зазначені об'єкти серед яких відсутня спірна будівля.

Судом не надано належної оцінки тій обставині, чи була включена спірна будівля, з урахуванням її статусу, в перелік об'єктів державного житлового (нежитлового) фонду, який підлягав передачі відповідачу 1.

12.05.1993 року позивачем було прийняте рішення (т.1 а.с. 16) згідно з яким було прийнято в комунальну власність позивачем нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які є державною власністю.

Рішенням від 24.04.2003 року № 154-XXIV позивачем було затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад, управління якими здійснює позивач станом на 01.04.2003 року (т.1 а.с. 17-25).

В переліку зазначене спірне майно (п.11.1.59).

Рішенням позивача від 04.05.2005 року був задоволений протест прокуратури Одеської області та було скасовано рішення Обласної ради від 24.04.2003 року.

22.09.2006 року позивачем прийнято рішення № 73-V, яким було затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад, управління якими здійснює позивач станом на 01.09.2006 року згідно з додатком 1 (т.1 а.с. 27-38).

Згідно додатку (т.1 а.с. 34) до вказаного переліку (п.8) входять об'єкти культурної спадщини (в редакції п.11 рішення позивача від 24.04.2003 року № 154-XXIV (у тому числі, спірна будівля).

До матеріалів справи (т.1 а.с. 48-53) залучені копії судових рішень, які прийняті у справі № 22/401-06-11665А за позовом Одеської міської ради (відповідач 1 у даній справі) до Одеської облради (позивач у даній справ) про визнання нечинним рішення Одеської облради від 22.09.2006 року № 73-V (про майно спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області управління яким здійснює обласна рада).

Постановою Господарського суду Одеської області від 25.12.2006 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Як вбачається із вказаної постанови спір стосувався (у тому числі) об'єктів культурної спадщини, що включені в перелік (згідно додатку).

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 року постанову Господарського суду Одеської області від 25.12.2006 року у вказаній справі залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.02.2008 року постанову Господарського суду Одеської області від 25.12.2006 року та ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 року залишено без змін.

Матеріали справи не містять інформації про те, що зазначені судові рішення скасовані і, відповідно, при розгляді даної справи, суди повинні були їх врахувати.

Відповідно до п.20 ч. 1 ст. 43, ч.4 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань, щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад області є виключно компетенцією обласних рад.

Відповідно ч. 2 п.10 розділу 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст, управління якими відповідно до Конституції України здійснюють районні і області ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Рішенням відповідача 1 від 29.07.2010 року № 410 (т.1 а.с. 41-42) затверджено перелік об'єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, за № 10 якого вказано спірну будівлю.

На виконання вказаного рішення відповідача 1, 06.09.2010 року на спірну будівлю було видано свідоцтво на право власності САЕ № 068436 (т.1 а.с. 43), яким посвідчено належність вищезазначеного об'єкта територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності.

17.12.2013 року відповідачем 1 було прийнято рішення № 4212-VІ "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" (т.1 а.с. 46-48), згідно пп. 5 п. 1 якого вирішено внести до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, спірну будівлю, шляхом викупу орендарем за грошові кошти (нежитлове приміщення 3-тього поверху, площею 49,2 кв.м.).

До матеріалів справи залучена копія Рішення відповідача 1 від 25.06.2014 року №4818-IV "Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси" з додатком (т.2 а.с.41- 53).

В додатку (№ 101) зазначена спірна будівля.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, переданого їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Судова колегія зазначає, що при розгляді даного спору судами, фактично, не прийнято до уваги статус спірної будівлі на день прийняття рішень про розмежування комунального майна, рішення прийняті у справі № 22/401-06-11665а про яку зазначено вище, додаток № 2 до рішення позивача від 17.09.1991 року № 323 (т.5а.с.21-26).

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення прийняті у справі скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, з урахування викладеного в даній постанові, суду необхідно дати належну оцінку тій обставині, чи була (чи могла бути) спірна будівля об'єктом, який було передано відповідачу 1 при розмежуванні державного майна між власністю позивача та відповідача 1.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2016 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року прийняті у справі № 916/3170/14 скасувати.

3. Справу № 916/3170/14 направити на новий розгляд до Господарського суду Одеської області в іншому складі суду.

Головуючий С.В.Бондар

Судді Б.М.Грек

В.П.Селіваненко