КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 911/198/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

секретар Каніковський А.О.

за участю представників:

від позивача: Кубрак О.О. (представник за довіреністю)

від відповідача: Ополонець І.В. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ"

на рішення господарського суду Київської області

від 31.03.2017

у справі №911/198/17 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ"

про стягнення 49487,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" про стягнення 49487 грн заборгованості, з яких: 40000 грн боргу за договором на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №ДГ-12253 від 08.10.2015, 6030,69 грн пені, 2825,31 грн інфляційних втрат, 631 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з повернення сплачених на виконання договору на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №ДГ-12253 від 08.10.2015 коштів.

В подальшому до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, згідно якої останній на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України змінив підставу позову, уточнив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 40675,06 грн, з яких: 40000 грн безпідставно отриманих коштів та 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначає про те, що 02.07.2016 позивач помилково здійснив безготівковий переказ грошових коштів в розмірі 40000 грн на рахунок відповідача згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016; в графі «призначення платежу» було зазначено, що дані кошти перераховано за дизельне пальне згідно договору №ДГ 15253 від 08.10.2015; проте, як зазначає позивач, між сторонами даний договір не укладався, а тому жодних прав та обов'язків по відношенню до ТОВ "АВТОКАТ" та ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ" за неукладеним договором виникати не може, в зв'язку з чим останній звернувся до відповідача з вимогою від 21.11.2016, в якій просив провести розрахунок до 25.11.2016, але не пізніше семи днів з моменту пред'явлення претензії. Оскільки відповідач безпідставно отримані кошти не повернув до 28.11.2016, тому позивач змушений звернутися до суду з вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 40000 грн та 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, нарахованих на підставі ст.ст. 536, 1212, 1214 ЦК України.

Вказана заява прийнята судом.

В подальшому до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування безпідставно отриманими коштами (вх. №5808/17 від 17.03.2017), згідно якої останній просив суд стягнути з відповідача 40675,06 грн, з яких: 40000 грн безпідставно отриманих коштів та 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 4000 грн витрат на оплату послуг адвоката.

Вказана заява прийнята судом.

Рішенням господарського суду Київської області від 31.03.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові суд виходив з того, що оскільки позивач в період дії тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Євробанк" звернувся до відповідача з платіжним дорученням №1276 від 01.07.2016 про перерахування вказаної суми грошових коштів ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ", які не були зараховані банком на рахунок відповідача №0002 банку, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а ПАТ КБ "Євробанк" - боржником, в той час як позивач вимагає стягнення грошових коштів саме з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ", як безпідставно сплачених на підставі ст. 1212 ЦК України, яке не є зобов'язаною стороною у спірних правовідносинах. Судом критично оцінено доводи позивача про те, що спірні грошові кошти були зараховані відповідачем на спірний рахунок в ПАТ КБ "Євробанк", в підтвердження чого останній надав суду податкову накладну від 02.07.2016 та відомості з електронного кабінету (а.с. 103-104), оскільки як вбачається з довідки ПАТ КБ "Євробанк" від 10.11.2016 (а.с. 112) станом на 10.11.2016 грошові кошти у сумі 40000 грн на рахунок № 0002, відкритий у ПАТ КБ "Євробанк" від позивача не надходили, а виконання зазначеної операції обмежувалось у спірний період повноваженнями ПАТ КБ "Євробанк", передбаченими п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо позовної вимоги про стягнення 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги, оскільки дана вимога є похідною від основної вимоги про стягнення 40000 грн безпідставно отриманих коштів та враховуючи відмову суду у задоволенні вказаної вимоги.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 31.03.2017 у справі №911/198/17. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" 40675 (сорок тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн 06 коп, з яких 40000(сорок тисяч) грн безпідставно отриманих коштів та 675 (шістсот сімдесят п'ять) грн. 06 коп. відсотків за користування безпідставно отриманими коштами. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" понесені судові витрати: судовий збір в розмірі 1600 грн за подання позовної заяви, судовий збір в розмірі 1760 грн за подання апеляційної скарги, витрат на оплату вартості послуг адвоката в розмірі 8000,00 грн.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник зазначає, що при здійсненні платежу від 02.07.2016 було невірно вказано реквізити договору в графі «призначення платежу», а саме: замість призначення платежу «за дизельне пальне згідно договору згідно договору №ДГ 12253 від 08.10.2015» було зазначено призначення платежу «за дизельне пальне згідно договору згідно договору №ДГ 15253 від 08.10.2015», що означає, що кошти, які були отримані відповідачем, в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України вважаються безпідставно отриманими, а тому підлягають поверненню. Позивач стверджує про те, що грошові кошти були зараховані на рахунок відповідача, посилаючись на те, що в підтвердження платежу відповідач зареєстрував в ЄДР ПН податкову накладну №200946 від 02.07.2016 на суму 40000 грн у відповідності до ст.ст. 187, 201 ПК України; також скаржник посилається на довідку ПАТ КБ "Євробанк" №01-14.1/261-БТ від 23.03.2017, яка підтверджує зарахування коштів на рахунок відповідача. Скаржник зауважив, що не отримував лист відповідача від 01.07.2016, в якому повідомлялось про нові банківські реквізити. Крім того, позивач стверджує, що кредитором банку в розумінні статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" слід вважати ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ", адже клієнтом банку є відповідач, а позовні вимоги заявлені до відповідача, оскільки саме він не здійснив повернення коштів у відповідності до ст.1212 ЦК України. Крім того скаржник зазначив, що п.5 ч.6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті (та на яке посилається суд першої інстанції), не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

15.05.2017 через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів (акту приймання-передачі виконаних (наданих) послуг та платіжне доручення №196 від 11.04.2017) та покладення на відповідача судових витрат з оплати послуг адвоката в розмірі 8000 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про витребування доказів щодо того:

- чи зараховувались кошти на рахунок ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ" №0002, відкритого в ПАТ КБ "Євробанк" в розмірі 40000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. за платіжним дорученням №1276 від 01.07.2016 з призначенням платежу «за дизельне пальне згідно договору №ДГ 15253 від 08.10.2015» та чи були використані Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" та куди були перераховані в подальшому (зазначити отримувача, цільове призначення платежу, номер рахунку отримувача, дату здійснення платежу тощо)?

- чи видавало ПАТ КБ "Євробанк" довідку від 10.11.2016 Товариству з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" про ненадходження коштів від ТОВ "АВТОКАТ" на рахунок ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ" №0002, відкритого в ПАТ КБ "Євробанк", а якщо дійсно видавало, то яку інформацію слід вважати дійсною та актуальною по відношенню до надходження чи не надходження грошових коштів від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" в розмірі 40000 (сорок тисяч) грн згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016?

- чи приймалися Фондом безпосередньо або через уповноважену особу Фонду у разі делегування їй повноважень рішення щодо продовження, обмеження, припинення здійснення банком будь-яких операцій починаючи з 17.06.2016 в розумінні п. 3 ч. 2 ст. 37 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, при цьому зауважує, що позивачем, в порушення ст.101 ГПК України, не обґрунтовано неможливості самостійного звернення до ПАТ КБ "Євробанк" з запитами про надання інформації щодо поставлених питань в клопотанні про витребування доказів, а також не обґрунтовано неможливості звернення позивача з відповідним клопотанням до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Представники сторін з'явилися у судове засідання 06.06.2017 та надали пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

08.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ", як покупцем, укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №ДГ-12253 (далі за текстом - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язався організовувати та забезпечувати заправку паливно-мастильними матеріалами автотранспорту покупця, а покупець - приймати та оплачувати відпущені паливно-мастильні матеріали (ПММ).

Згідно п. 1.4. Договору розрахунки за відпущені через роздрібну мережу АЗС ПММ за договором, здійснюється виключно у безготівковій формі.

Відповідно до п.п. 2.3., 2.3.1., 2.3.3. Договору, розрахунки та відпуск пального за електронною паливною карткою (смарт-картка) - грошова. Покупець перераховує у безготівковому вигляді грошові кошти в якості передплати за ПММ на банківський рахунок постачальника у розмірі за домовленістю сторін. Поповнення смарт-карток грошових здійснюється шляхом зарахування постачальником на умовний рахунок покупця відповідної грошової суми, що попередньо була перерахована покупцем на банківський рахунок постачальника, з відміткою в призначенні платежу, що це є попередня оплата за ПММ, що відпускаються за електронною смарт-карткою грошовою згідно з відповідним договором. В день перерахування покупцем на банківський рахунок постачальника відповідної суми попередньої оплати за ПММ постачальник видає покупцю податкову накладну на суму передплати.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. Договору та закінчується 31.12.2016. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п.п. 6.1., 6.2., 6.3. Договору).

Предметом позову, з урахуванням заяв про зміну підстави позову та збільшення позовних вимог (а.с. 65, 89), є вимоги про стягнення 40000 грн безпідставно отриманих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України та 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, нарахованих на підставі ст.ст. 536, 1212, 1214 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним 02.07.2016 помилково здійснено безготівковий переказ грошових коштів в розмірі 40000 грн на рахунок відповідача згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016; в графі «призначення платежу» було зазначено, що дані кошти перераховано за дизельне пальне згідно договору №ДГ 15253 від 08.10.2015; проте, як зазначає позивач, між сторонами даний договір не укладався, а тому жодних прав та обов'язків по відношенню до ТОВ "АВТОКАТ" та ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ" за неукладеним договором виникати не може, в зв'язку з чим останній звернувся до відповідача з вимогою від 21.11.2016, в якій просив провести розрахунок до 25.11.2016, але не пізніше семи днів з моменту пред'явлення претензії. Оскільки відповідач безпідставно отримані кошти не повернув до 28.11.2016, тому позивач змушений був звернутися до суду з вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 40000 грн та 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, нарахованих на підставі ст.ст. 536, 1212, 1214 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2016 позивачем здійснено безготівковий переказ грошових коштів в розмірі 40000 грн на рахунок відповідача згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016; в графі «призначення платежу» було зазначено, що дані кошти перераховано за дизельне пальне згідно договору №ДГ 15253 від 08.10.2015.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що будь-яких відносин між позивачем та відповідачем на підставі договору №ДГ 15253 від 08.10.2015 не існувало, зазначений договір між сторонами не укладався, що також не заперечується сторонами.

21.11.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою про виконання договору №ДГ-12253 на відпуск ПММ від 08.10.2015, в якій просив виконати умови договору №ДГ-12253 в строк до 25.11.2016 та зарахувати, сплачену згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016, суму в розмірі 40000 грн на рахунок покупця.

02.07.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016 в розмірі 40000 грн.

10.02.2017 позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016 в розмірі 40000 грн.

Станом на день розгляду справи відповідачем не повернуто грошові кошти в розмірі 40000 грн, які перераховані згідно платіжного доручення №1276 від 01.07.2016.

Виходячи зі змісту ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1); якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2).

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача зазначив про ненадходження спірних грошових коштів у сумі 40000 грн на рахунок позивача, оскільки в ПАТ КБ "Євробанк", в якому було відкрито рахунок відповідача №0002, та на який позивачем 02.07.2016 перераховано 40000 грн, з 17.06.2016 запроваджено тимчасову адміністрацію. Вказані грошові кошти на рахунок відповідача №0002, відкритий у ПАТ КБ "Євробанк" не надійшли, що підтверджується довідкою ПАТ КБ "Євробанк" від 10.11.2016 (а.с. 112).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач в період дії тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Євробанк" звернувся до відповідача з платіжним дорученням №1276 від 01.07.2016 про перерахування вказаної суми грошових коштів ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ", які не були зараховані банком на рахунок відповідача №0002 банку, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а ПАТ КБ "Євробанк" - боржником, в той час як позивач вимагає стягнення грошових коштів саме з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ", як безпідставно сплачених на підставі ст. 1212 ЦК України, яке не є зобов'язаною стороною у спірних правовідносинах. Судом першої інстанції критично оцінено доводи позивача про те, що спірні грошові кошти були зараховані відповідачем на спірний рахунок в ПАТ КБ "Євробанк", в підтвердження чого останній надав суду податкову накладну від 02.07.2016 та відомості з електронного кабінету (а.с. 103-104), оскільки як вбачається з довідки ПАТ КБ "Євробанк" від 10.11.2016 (а.с. 112) станом на 10.11.2016 грошові кошти у сумі 40000 грн на рахунок №0002, відкритий у ПАТ КБ "Євробанк" від позивача не надходили, а виконання зазначеної операції обмежувалось у спірний період повноваженнями ПАТ КБ "Євробанк", передбаченими п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Крім того, місцевим господарським судом визнано неспроможною інформацію щодо надходження коштів на рахунок відповідача, зазначену саме у довідці ПАТ КБ "Євробанк" №01-14.1/261-БТ від 23.03.2017 (а.с. 110), з посилання на те, що ця інформація не підтверджує зарахування коштів на вказаний рахунок та протирічить змісту довідки ПАТ КБ "Євробанк" від 10.11.2016 (а.с. 112) про відсутність грошових надходжень на рахунок №0002 за період з 17.06.2016 по 10.11.2016, яка датована раніше (10.11.2016).

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

В матеріалах справи міститься податкова накладна №200946 від 02.07.2016 на суму 40000 грн, зареєстрована відповідачем в ЄДР ПН.

Згідно із п. 201.1. ст. 201. Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п. 187.1. ст.187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Отже, податкова декларація №200946 від 02.07.2016 на суму 40000 грн, зареєстрована відповідачем в ЄДР ПН підтверджує зарахування відповідних коштів на рахунок відповідача.

Також в матеріалах справи міститься лист-відповідь ПАТ КБ "Євробанк" №01-14.1/261-БТ від 23.03.2017 (а.с.110), наданий на виконання ухвали господарського суду Київської області від 03.03.2017 у справі №911/198/17, в якому підтверджено надходження на рахунок ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ" №0002 коштів у розмірі 40000 грн від ТОВ "АВТОКАТ", з призначенням платежу: «за дизельне пальне згідно договору №ДГ-15253 від 08.10.2015, у сумі 33333,33 грн, ПДВ-20% 6666,67 грн» згідно з платіжним дорученням №1276 від 01.07.2016.

Вищевикладені обставини спростовують доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про не зарахування банком на рахунок відповідача №0002 грошових коштів в розмірі 40000 грн, та посилання на довідку ПАТ КБ "Євробанк" від 10.07.2016 про залишок коштів на рахунках товариства станом на 17.06.2016, 18.06.2016, 10.11.2016.

Також безпідставним є посилання суду на п.1 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, враховуючи те, що перерахування коштів відбулося після запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Євробанк" та виходячи зі змісту п.5 ч.6 ст.36 вказаного Закону, в якому визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем не спростовано факту набуття останнім належного позивачу майна (грошових коштів у розмірі 40000 грн), за відсутності для цього будь-яких правових підстав, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача 40000 грн безпідставно набутих коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення 675,06 грн відсотків за користування безпідставно отриманими коштами.

Згідно ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

Розрахунок суми відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, у розмірі, заявленому до стягнення 675,06 грн, здійснений позивачем у відповідності до приписів чинного законодавства, в межах визначеного позивачем періоду, є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків за користування безпідставно отриманими коштами у розмірі 675,06 грн підлягають задоволенню.

Також в апеляційній скарзі скаржник просив покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та розгляд апеляційної скарги, з оплати послуг адвоката.

За приписами ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу положень ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розподілу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом ч.3 ст. 48 та ч.5 ст. 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатським об'єднанням «Декань і Партнери» на момент розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції підтверджуються договором на юридичне обслуговування від 12.01.2017.

В матеріалах справи наявна належним чином завірена копія посвідчення адвоката ОСОБА_4, виданого на підставі свідоцтва №2601/10 про право на заняття адвокатською діяльністю.

На виконання умов вищевказаного договору, позивачем згідно актів прийому-передачі наданих послуг від 10.03.2017 та від 11.04.2017 сплачено 8000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №118 від 13.03.2017, №117 від 13.03.2017, №196 від 11.04.2017.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про кваліфікацію зазначених позивачем 8000 грн судових витрат, як витрат на оплату послуг адвоката, в розумінні ст. 44 ГПК України, які підлягають стягненню з відповідача у справі.

Відповідно до ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та за розгляд апеляційної скарги, судові витрати з оплати послуг адвоката покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" задовольнити.

Рішення господарського суду Київської області від 31.03.2017 у справі №911/198/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАТ" 40000 (сорок тисяч) грн безпідставно отриманих коштів, 675 (шістсот сімдесят п'ять) грн 06 коп відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, 1600 (одну тисячу шістсот) грн витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви, 1760 (одну тисячу сімсот шістдесят) грн витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги, 8000 (вісім тисяч) грн судові витрати з оплати послуг адвоката.

Доручити господарському суду Київської області видати накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Матеріали справи №911/198/17 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко