КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" червня 2017 р. Справа№ 910/22922/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Пономаренка Є.Ю.
суддів: Дідиченко М.А.
Смірнової Л.Г.
за участю представників:
від позивача представник не прибув;
від відповідача Кондратенко Д.І., довіреність № 220/56/д від 24.01.2017;
від третьої особи - ОСОБА_1 не прибув;
від третьої особи - військової частини НОМЕР_1 Пупеня Т.А., довіреність №1 від 06.06.2017,
розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 у справі №910/22922/16 (суддя Карабань Я.А.) за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 про стягнення 22 572, 36 грн.
ВСТАНОВИВ:
Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони про відшкодування витрат в порядку регресу в сумі 22 572, 36 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 у справі №910/22922/16 позовні вимоги задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 22 572, 36 грн.
При ухваленні даного рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння шкоди водієм автомобіля ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є Міністерство оборони України
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 у справі №910/22922/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апелянт посилається на те, що відповідач підлягає звільненню від відповідальності у вигляді відшкодування шкоди на підставі п. 32.9 ст. 32 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки дорожньо-транспортна

пригода відбулась в умовах загрози життю винуватця у зоні проведення АТО.
Також, як на підставу для відмови у задоволенні позову, скаржник вказує на належність водія, якого було визнано винним у вчиненні ДТП, до учасників бойових дій.
Крім цього, апелянт зазначає про те, що огляд пошкодженого транспортного засобу здійснювався за відсутності представника відповідача, що на думку скаржника, є порушенням п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.
Окрім наведеного, апелянт вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповідомлення відповідача про дату та час розгляду даної справи.
Представники апелянта відповідача та третьої особи - військової частини НОМЕР_1 в судовому засіданні 12.06.2017 підтримали вимоги за апеляційною скаргою.
Позивач та третя особа - ОСОБА_1 правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Враховуючи повідомлення позивача та ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи судом, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.
Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.
Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
На 110-му км. а/д Т-05-04 Красноармійськ-Артемівськ-Михайлівка в районі АЗС Параллель 03.09.2014 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу SKODA OCTAVIA, державний номерний знак НОМЕР_3 , що належить Департаменту ДАІ МВС України, під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить Міністерству оборони України, під керуванням ОСОБА_1 .
Внаслідок зазначеної ДТП транспортний засіб SKODA OCTAVIA, державний номерний знак НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження.
Постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 18.11.2014 у справі № 423/1241/14-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та звільнено його від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Адміністративну справу № 423/1241/14-п закрито.
У відповідності до звіту від 18.11.2014 № 10274 про оцінку колісного транспортного засобу вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля SKODA OCTAVIA, державний номерний знак НОМЕР_3 становить 22 158, 81 грн.
Згідно з актом виконаних робіт від 06.12.2014 № АСК-300004138 ТОВ АВТОЦЕНТР ПРАГА АВТО НА КІЛЬЦЕВІЙ (а.с. 43-44) вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 21 952, 36 грн.
З огляду на те, що транспортний засіб ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на дату настання ДТП (03.09.2014) не був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, власник пошкодженого ТЗ звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування.
Відповідно до наказу МТСБУ від 13.05.2015 № 130 розмір відшкодування шкоди внаслідок ДТП до виплати ТОВ АВТОЦЕНТР ПРАГА АВТО НА КІЛЬЦЕВІЙ визначено в сумі 21 952, 36 грн.
Вказані кошти було перераховано ТОВ АВТОЦЕНТР ПРАГА АВТО НА КІЛЬЦЕВІЙ згідно платіжного доручення від 14.01.2015 № 9038 (а.с.47).
Крім того, згідно з платіжним дорученням від 16.12.2014 № 8726 (а.с.40), позивачем понесені витрати, пов`язані з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого ТЗ у розмірі 620, 00 грн.
Позивач, зазначає, що після сплати ним потерпілому коштів страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до відповідача, тому, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Міністерства оборони України 22 572, 36 грн.
Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, що визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (абзац 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Нормами статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Пунктом 1.6. статті 1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Власником транспортного засобу ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 , водій якого спричинив ДТП, є Міністерство оборони України, про що свідчить повідомлення про ДТП та встановлено у постанові Попаснянського районного суду Луганської області від 18.11.2014 у справі № 423/1241/14-п.
Також, вищевказаною постановою встановлено, що вказана ДТП сталася з вини водія ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , за призовом під час мобілізації.
Як вже вказувалось, транспортний засіб ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 станом на дату настання ДТП (03.09.2014) не був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з пунктом 38.2.1 статті 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованому транспортному засобу SKODA OCTAVIA, державний номерний знак НОМЕР_3 , має нести відповідач як юридична особа, який належить транспортний засіб та водія якого визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої вказаний автомобіль зазнав механічних ушкоджень.
Стосовно доводів апелянта про те, що відповідач підлягає звільненню від відповідальності у вигляді відшкодування шкоди на підставі п. 32.9 ст. 32 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки дорожньо-транспортна

пригода відбулась в умовах загрози життю винуватця у зоні проведення АТО.
Відповідно до п. 32.9 ст. 32 цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона відбулася внаслідок масових заворушень і групових порушень громадського порядку, військових конфліктів, терористичних актів, стихійного лиха, вибуху боєприпасів, пожежі транспортного засобу, не пов`язаної з цією пригодою.
Так, вказана стаття стосується страховиків або МТСБУ та передбачає випадки коли цими особами не здійснюється відшкодування шкоди. При цьому, відповідач не належить до жодної із вказаних осіб.
В свою чергу, як вже вказувалося, МТСБУ було здійснено виплату страхового відшкодування потерпілій особі.
У будь-якому випадку, відповідач не звільняється від обов`язку відшкодування позивачу понесених ним витрат, оскільки вина водія транспортного засобу, належного Міністерству оборони України, була встановлена постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 18.11.2014 у справі №423/1241/14-п.
Так, у вказаній постанові зазначено, що водій транспортного засобу ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить Міністерству оборони України, здійснюючи рух заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, скоїв наїзд на транспортний засіб SKODA OCTAVIA, державний номерний знак НОМЕР_3 , який стояв позаду.
При цьому, Попаснянським районним судом Луганської області були також дослідженні пояснення ОСОБА_1 , який визнав обставини скоєння ДТП та вказав, що це сталося під час мінометного обстрілу, у зв`язку з чим він розгубився і почав рухатися назад, не пересвідчившись у відсутності перешкод для руху.
На підставі викладеного, Попаснянський районний суд Луганської області дійшов висновку про те, що винність ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення знайшла своє повне підтвердження.
Так, жодним чином не доведено, що під час обстрілу водій знаходився в його епіцентрі та що, при цьому бойова ситуація склалася так, що йому необхідно було рухатися назад (для збереження життя, тощо). Натомість було встановлено, що водій рухався назад через розгубленість і не переконався у відсутності перешкод.
Враховуючи встановлення у справі №423/1241/14-п обставин вини водія транспортного засобу ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить Міністерству оборони України, у вчиненні ДТП, а також з огляду на те, що вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась не внаслідок військового конфлікту,

терористичного акту, стихійного лиха чи вибуху боєприпасів, а у зв`язку з тим, що водій, здійснюючи рух заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, вказані доводи апелянта відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.
Посилання апелянта на п.13.1 ст. 13 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також не спростовує обґрунтованих висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову, враховуючи наступне.
Відповідно до вказаної норми Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, учасники бойових дій, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
У даному випадку, відшкодування збитків потерпілій особі від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої було визнано ОСОБА_1 (водій транспортного засобу, що належить відповідачу), було здійснено позивачем, що і передбачено вказаною статтею.
При цьому, пунктом 38.2.1 статті 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено право МТСБУ після сплати страхового відшкодування подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Відповідачем, в свою чергу, також не доведено і того, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Щодо посилань апелянта на не витребування судом першої інстанції доказів належності ОСОБА_1 до учасників бойових дій слід зазначити, що згідно ч. 1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Апелянтом, в свою чергу, не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень, а саме того, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що позивач звернувся з даним позовом до власника транспортного засобу, що спричинив ДТП, а саме: Міністерства оборони України, а не до водія, а тому вказані вище доводи апелянта колегією суддів відхиляються.
Також, підлягають відхиленню доводи апелянта про те, що огляд пошкодженого транспортного засобу здійснювався за відсутності представника відповідача, що на думку скаржника, є порушенням п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.
Так, вказаним пунктом, на якій посилається апелянт, передбачено, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.
У даному випадку, для огляду пошкодженого транспортного засобу було викликано винну особу водія ОСОБА_1 .
В свою чергу, не виклик представника відповідача жодним чином не вплинув на результати дослідження (зворотнього не доведено).
При цьому, слід зазначити, що сума, яка була відшкодована позивачем потерпілій особі, розрахована саме на підставі Акту виконаних робіт від 06.12.2014, а тому відповідно відсутність представника відповідача при огляді пошкодженого транспортного засобу жодним чином не впливає на визначення розміру страхового відшкодування та не може бути підставою відмови у задоволенні позову.
За наведених обставин, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 21 952, 36 грн.
Крім цього, відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
З огляду на викладені положення, понесені позивачем витрати, пов`язані з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого ТЗ у розмірі 620, 00 грн. є витратами, спрямованими на послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків та відповідно підлягають відшкодуванню позивачу.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 22 572, 36 грн. обґрунтовано задоволено судом першої інстанції.
Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповідомлення відповідача про дату та час судового засідання, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.
Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з`явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Ухвала суду першої інстанції про призначення даної справи до розгляду на 22.02.2017 була направлена відповідачу за адресою його офіційного місцезнаходження 10.02.2017 та отримана ним 14.02.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.138).
Отже, відповідач заздалегідь був обізнаний про дату розгляду справи судом, та відповідно мав можливість надати суду свої заперечення чи додаткові докази, а також вирішити питання щодо направлення свого представника у судове засідання, призначене на 22.02.2017.
При цьому, колегією суддів враховується, що відповідачем були подані до суду першої інстанції письмові заперечення на позов, а отже позиція Міністерства оборони України була викладена та зрозуміла суду.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, чи клопотання цих осіб про відкладення розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Зважаючи на те, що відповідач був повідомлений, надав свої письмові заперечення та відповідно неявка представників відповідача не перешкоджала всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, судом першої інстанції було розглянуто справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи викладене, доводи апелянта у вказаній частині відхиляються апеляційним судом за необґрунтованістю.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).
Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 у справі №910/22922/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/22922/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова