КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 910/4597/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Петрик О.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Задорожна Д.Ю. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року у справі № 910/4597/17 (суддя Привалова А.І.)

за позовом Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО"

про стягнення 35 941,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення Господарського суду м. Києва, прийняте з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, при цьому суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд не вірно застосував норми як матеріального так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору.

Скаржник вказує, що пунктом 6.6. Договору визначено, що він вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди, якщо іншим не встановлено чинним законодавством України. Отже викладаючи зміст п. 6.6. Договору сторони узгодили, що норми чинного законодавства що передбачають порядок розірвання вказаного Договору превалюють над його умовами в цій частині.

Ст. 907 Цивільного кодексу визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, в тому числі шляхом односторонньої відмови від договору в порядку, на підставах, встановлених цим кодексом, іншим законом або домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Листом від 20 листопада 2015 року за № 14 Відповідач повідомив Позивача про відмову від укладеного Договору в односторонньому порядку та його розірвання.

Апелянт обґрунтовує свою скаргу тим, що з моменту відмови від Договору Відповідач ніяким чином не мав відношення до території Позивача. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що майно Відповідача знаходилось на території Позивача. Крім того, Позивач жодним чином не зазначає, яке саме майно та обладнання знаходилось та знаходиться на його території. З цього приводу Відповідач зазначає, що Позивач у своїх листах суперечливо посилається на вказані обставини, оскільки вказує на те. що Відповідач користується його майном з одного боку, з іншого ж вказує на те, що Відповідач відмовляється забрати своє майно з території, якою він користується. Наведене також спростовує факт надання Позивачем послуг, скільки дії останнього при цьому мали б бути конкретно визначеними як за змістом так і за формою.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2017 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 07.06.2017 року.

Позивач, згідно з поданим до суду 02.06.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить суд відмовити відповідачу в задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року у справі № 910/4597/17 залишити без змін.

Апелянт, згідно з поданим до суду 07.06.2017 року клопотанням, просить суд призначити судово економічну експертизу, у зв'язку з тим, що відповідач заперечує сам факт надання послуг за період який вказує позивач, а матеріали справи не містять жодних доказів, що послуги надавалися.

За розглядом заявленого відповідачем клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи судом відмовлено у його задоволенні через наступне.

У п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені представленими до матеріалів справи доказами що підлягають оцінці судом в порядку передбаченому нормами процесуального кодексу (ст. 43 ГПК України).

Апеляційним судом встановлено, що для з'ясування питання, щодо яких відповідачем заявляється про необхідність призначення у справі судової експертизи і вирішення спору по суті відсутня потреба у спеціальних знаннях в економічній сфері.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

01.10.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір №01/1-09 про надання послуг, за умовами п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним Договором, Сторона-1 надає на платній основі Стороні-2 послуги, пов'язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою: м. Київ, вул. Ямська,72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Сторони-2.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Сторона-2 сплачує Стороні-1 плату за послуги, пов'язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою: м. Київ, вул. Ямська,72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Сторони-2 згідно з розрахунком, що додається.

За умовами п.2.2. Договору, щомісячна плата згідно п.2.1 цього Договору за ініціативою Сторони-1 може бути змінена в разі зміни показників, які вказані в розрахунку, що додається.

Так, відповідно до розрахунку вартості послуг, вартість послуги становить 1867,49 грн. з ПДВ.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що сторона-2 зобов'язується:

- сплачувати щомісячну плату за послуги, пов'язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою: м. Київ, вул. Ямська,72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Сторони-2, до 5 числа поточного місяця за поточний місяць в розмірах, встановлених п.2.1 цього договору, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Сторони-1;

- при користуванні послугами Сторони-1 дотримуватись принципів добросусідства та взаємоповаги.

Зміни в даний Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього Договору (п. 6.3. Договору).

Відповідно до п. 6.4. Договору, зміни у цей Договір набирають чинності з моменту їх належного оформлення Сторонами.

Пунктом 6.5. Договору передбачено, що даний Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яка оформляється додатковою угодою до даного Договору.

Відповідно до п.6.1 Договору, цей договір набирає чинності з дати підписання та діє до 31.12.2010р.

Цей Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (п. 6.6. Договору).

Як зазначає позивач, дія договору неодноразово продовжувалась шляхом підписання позивачем та відповідачем додаткових угод до нього.

Зокрема, 28.08.2015 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до договору, умовами якої сторони внесли зміни до п.6.1 договору та встановили, що договір діє до 31 грудня 2016 року.

Листом за № 14 від 20.11.2015 року відповідач звернувся до позивача про розірвання Договору в односторонньому порядку.

Позивач у відповідь на вказаний лист 18.12.2015 року надіслав відповідачу лист за вих. № 01/1-96 від 17.12.2015 року, в кому не погодився з односторонньою відмовою відповідача від договору.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення заборгованості в сумі 32334,68 грн. за надані відповідачу послуги.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № 01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009р. у визначений строк не розрахувався за надані послуги, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 34 783,70 грн. з урахуванням індексу інфляції, за прострочення сплати якої також нараховано 3% річних у сумі 1157,86 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Суд зазначає, що ст. 907 Цивільного кодексу України передбачена можливість розірвання Договору шляхом односторонньої відмови від договору, однак сторони в пунктах 6.5 та 6.6. Договору визначили порядок розірвання Договору, тому в зв'язку з відсутністю відповідної додаткової угоди до Договору про його розірвання, спірний Договір вважається таким, який діє до 31.12.2016 року.

Доказів розірвання Договору № 01/1-09 від 01.10.2009 року в судовому порядку матеріали справи не містять.

Умовами додаткової угоди від 28.08.2015 року до Договору сторонами також погоджено новий розрахунок вартості послуг позивача, яка склала 2309,62 грн.

Відтак, як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, протягом періоду з листопада 2015 року по грудень 2016 року (включно) позивачем були надані відповідачу послуги в розмірі 32 334,68 грн. (14 місяців), доказів оплати яких відповідачем суду не надані.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості наданих позивачем послуг відповідно до умов Договору у відповідача перед позивачем (за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно) виникла заборгованість в розмірі 34 783,70 грн. (з врахуванням індексу інфляції).

При цьому, 22.03.2016 року позивач цінним листом з описом вкладення за № 01/1-21 від 03.03.2016 року звертався до відповідача з пропозицією забрати трансформаторну підстанцію ТП-1612 або сплатити заборгованість, який отримано відповідачем 28.03.2016 року Проте, відповідач відповіді на вказаний лист не надав, обладнання не забрав, заборгованість не сплатив.

Враховуючи вищезазначене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором в розмірі 34783,70 грн. (з врахуванням індексу інфляції).

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу послуги за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно, натомість на час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів своєчасної оплати послуг, відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню 32334,68 грн.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача 1157,86 грн. - 3% річних які нараховані за період з 01.11.2015р. по 31.12.2016р., та інфляційні втрати в сумі 2449,02 грн., які нараховані окремо за кожний місяць, в якому виникла заборгованість.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних та інфляційних втрат є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими та доведеними, та підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який є арифметично вірним.

Вимогу про стягнення з відповідача 3% річних вірно задоволено судом першої інстанції в частині 291,01 грн. за період з 06.12.2016 року по 31.12.2016 року, оскільки позивач нараховує 3% на суму боргу в розмірі 32 334,68 грн., яка, в свою чергу, виникла з 06.11.2016 року, а не з 01.11.2015 року.

Також, суд першої інстанції вірно вказує на незаконне нарахування позивачем 3% річних на суму основного боргу з урахування інфляційного збільшення.

Таким чином, заперечення відповідача не знайшли підтвердження зібраними у матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року у справі № 910/4597/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року у справі № 910/4597/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року у справі № 910/4597/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року у справі № 910/4597/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4597/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко