КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 910/21273/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Куксова В.В.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Сабітов С.В. - дов. №253/17 від 14.03.2017р.

від відповідача: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р.

у справі №910/21273/16 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес

Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна

страхова компанія"

про стягнення 14 254,55 грн.

В судовому засіданні 07.06.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016р. Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про стягнення 14 254,5 грн., з яких: 10 889,19 грн. інфляційні втрати та 3 365,36 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ГПК України.

06.03.2017р. позивачем подана суду заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 14 833,49 грн. інфляційних втрат та 3 751,46 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського міста Києва від 21.03.2017р. по справі №910/21273/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" 1 883,68 грн. 3% річних, 8 518,59 грн. інфляційних втрат, а також 771,29 грн. судового збору.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення змінити, задовольнивши позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 11.04.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Куксов В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 24.05.2017р.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 24.05.2017р., відповідно до ст. 77 ГПК України у справі оголошено перерву на 07.06.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 07.06.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення змінити, задовольнивши позовні вимоги повністю.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 07.06.2017р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини його неявки суду не відомі. Оскільки його явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Господарським судом міста Києва розглянуто справу №910/21012/15 за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 93 310, 64 грн.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" 49 500 грн. 00 коп. - страхового відшкодування та 989 грн. 99 коп. - судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2016р. рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р. у справі №910/21012/15 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог в розмірі 43 310, 64 грн. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., прийняті у справі № 910/21012/1, залишено без змін.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016р. позовні вимоги в частині стягнення 43 310, 64 грн. страхового відшкодування задоволено повністю. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на користь товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" 43 310 грн. 64 коп. - страхового відшкодування, 876 грн. 22 коп. - судового збору, 2 052 грн. 83 коп. - судового збору за розгляд апеляційної скарги, 2 239 грн. 45 коп. - судового збору за розгляд касаційної скарги.

Вказане рішення суду від 16.05.2016р. залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016р.

З огляду на викладене, рішення місцевого господарського суду у справі №910/21012/15 в частині стягнення з відповідача 49 500 грн. набрало законної сили 19.01.2016р. відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., а в частині стягнення 43 310,64 грн. набрало законної сили 19.09.2016р. відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016р.

Господарськими судами у справі №910/21012/15 було встановлено наступне.

23.10.2012р. між Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави №202.12.2143563, відповідно до якого, було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - "Kia Cerato", д.н. НОМЕР_1, рік випуску - 2011.

17.04.2015р. в м. Києві на площі Перемоги, 94 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля НОМЕР_3, під управлінням ОСОБА_5 При цьому, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований у Товаристві з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" автомобіль НОМЕР_2.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.04.2015р. ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні правопорушення, що сталось 17.04.2015 в м. Києві по площі Перемоги, 94 за участю автомобіля НОМЕР_2 та автомобіля НОМЕР_3.

Позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 93 310,64 грн. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, внаслідок експлуатації автомобіля "Hyundai Genesis", державний номер НОМЕР_4 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Українська транспортна страхова компанія" за полісом № АЕ/3561538. Заборгованість відповідача згідно полісу №АЕ/3561538 складає 49 500,00 грн.

При цьому судом встановлено, що на підставі Договору доручення №845/Ю від 10.01.2014, укладеного між ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" (довіритель) та ТОВ "Фінансова компанія "СІ.ЕФ.ДІ. ГРУП" (повірений), предметом якого є (у тому числі) залучення фізичних осіб для реалізації страхових продуктів на які відповідачем отримані ліцензії з урахуванням застережень передбачених п.2.1.10 цього договору, 09.04.2015р. між ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" та ОСОБА_5, за сприяння ТОВ "Фінансова компанія "СІ.ЕФ.ДІ. ГРУП", був укладений Договір серії UD №17000 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту.

Заборгованість відповідача з виплати страхового відшкодування згідно договору UD №17000 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту складає 43 310,64 грн.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі №910/21012/15, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому встановлений факт наявності прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань на суму 49 500,00 грн. та на суму 43 310,64 грн. відповідає принципу правової певності, регламентованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та практиці Європейського суду з прав людини, які в якості джерел права мають застосовуватися судами при розгляді справ.

У зв'язку з простроченням відповідачем сплати грошових зобов'язань на суму 49 500,00 грн. позивачем нараховані інфляційні втрати за період з 09.10.2015р. по 30.11.2016р. в розмірі 7 118,84 грн. та 3% річних в розмірі 1 695,98 грн. за період з 09.10.2015р. по 30.11.2016р.

Також, позивачем нараховані інфляційні втрати на суму 43 310,64 грн. в розмірі 7 714,65 грн. за період з 05.08.2015р. по 06.03.2017р. та 3% річних в розмірі 2 055,48 грн. за період з 05.08.2015р. по 06.03.2017р.

За таких обставин справи, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, то наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.11.2011р. при перегляді постанови Вищого господарського суду України від 15 червня 2011 року в справі №12/207 за позовом приватного підприємства "Анабуд" до ТОВ "Ілта" про стягнення суми. Дана постанова Верховного Суду України прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування Вищим господарським судом України положень статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Відповідно до ч. 2 п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Позивач обґрунтовує початок виникнення прострочення щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму 49 500,00 грн. з посиланням на ст. 36.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача з заявою №529 за вих. №2924/529 від 02.07.2015р. про виплату страхового відшкодування (про що свідчить список згрупованих поштових відправлень), яка була отримана відповідачем 08.07.2015р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 825).

При цьому, доказів відправлення позивачем відповідачу повного пакету документів, передбачених п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" матеріали справи не містять, а позивачем суду не надано.

Так, в матеріалах справи наявний акт відповідача про відсутність вкладень у поштовому відправленні від 10.07.2015р. за підписом помічника голови правління ПрАТ "УТСК", директора ДПД ПрАТ "УТСК", директора юридичного департаменту ПрАТ "УСТК" складеного про те, що при розкриванні поштового конверту №825, який надійшов 10.07.2015 не виявлено: копію договору добровільного страхування наземного транспорту від 23.10.12 №202.12.2143563 на 4 арк.; копію свідоцтва про реєстрацію, посвідчення водія та довідки ВДАІ про пошкодження транспортного засобу на 1 арк; копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва на 1 арк.; копію звіту від 14.05.2015р. №1163 на 15 арк.; копію калькуляції №0001266 від 06.05.2015 на 3 арк.; копію листа від 27.04.2015року №1850/12/01 ПАТ "Кредит Європа Банк" на 1 арк.; копію платіжного доручення на 1 арк.; копію довіреності №123/15 на 1 арк.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відтак, позивачем визначено початок прострочення для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму 49 500,00 грн. з 09.10.2015р. (90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування) та до 30.11.2016р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач із заявою №529 (вих. 2924/529 від 02.07.2015) звернувся до відповідача в липні 2015р., а вже 14.08.2015р. звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відтак, відповідачем в межах строку, передбаченого п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (90 днів), не було можливості прийняти рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у її виплаті.

Крім того, сам факт подачі заяви не свідчить про попереднє дотримання позивачем вимог п. 35.2 ст.35 вищевказаного закону, відповідно до якого до заяви додається, зокрема документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Отже, розгляд господарської справи є підставою для припинення перебігу строку для виплати страхового відшкодування.

Виходячи з вимог ч. 4 ст. 36.2 ст. 36 вищевказаного закону, правомірним початком періоду для нарахування на суму 49 500,00 грн. 3% річних та інфляційних втрат є 20.01.2016р. по 30.11.2016р. (кінець періоду визначений позивачем), оскільки рішення у справі №910/21012/15 в частині стягнення з відповідача 49 500,00 грн. набрало законної сили 19.01.2016р., відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., при цьому відповідач був присутній у судовому засіданні 19.01.2016р., а отже був обізнаний про набрання рішенням у справі №910/21012/15 в цій частині законної сили.

Також, апелянт обґрунтовує початок виникнення прострочення щодо нарахування інфляційних втрат на суму 43 310,64 грн. з посиланням на п. 10.1, 10.2 договору UD №17000 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, укладеного між ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" та ОСОБА_5, за сприяння ТОВ "Фінансова компанія "СІ.ЕФ.ДІ. ГРУП".

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п. 10.1 Договору UD №17000 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту рішення про здійснення страхової виплати приймається страховиком не пізніше 15 робочих днів з моменту отримання страховиком всіх необхідних документів, що підтверджують настання страхового випадку.

В той час, позивачем не надано суду доказів отримання (або надіслання) всіх необхідних документів в порядку п. 10.1 Договору UD №17000 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту. В свою чергу, відповідно до вимог п. 10.1 Договору UD № 17000, рішення страховик щодо виплати міг прийняти протягом 15 днів з моменту подання заяви на виплату повного пакету документів.

Проте, ані заяви на виплати ПрАТ "УТСК" за договором UD № 17000, ані інших документів на адресу ПрАТ "УТСК" не подавалось. Зворотного матеріали справи не містять.

Отже, позивач для отримання страхового відшкодування не виконав вимоги ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", умови розділу 9 договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів UD № 17000.

Відтак, суд вважає неправомірним нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на суму 43 310,64 грн. починаючи з 05.08.2015р. Виходячи з вимог ч. 4 ст. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", правомірним початком періоду для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є 20.09.2016р. по 06.03.2017р. (кінець періоду визначений позивачем), оскільки рішення у справі №910/21012/15 в частині стягнення з відповідача 43 310,64 грн. набрало законної сили 19.09.2016р., відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016р.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних за заявлений період, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, нарахованих на суму 49 500,00 грн. за період з 20.01.2016р. по 30.11.2016р. в розмірі 1285,64 грн., інфляційні втрати нараховані на суму 49 500,00 грн. за період з 01.02.2016р. по 30.11.2016р. в розмірі 5 131,13 грн., 3% річних нарахованих на суму 43 310,64 грн. за період з 20.09.2016р. по 06.03.2017р. в розмірі 598,04 грн. та інфляційні втрати нараховані на суму 43 310,64 грн. за період з 01.10.2016р. по 06.03.2017р. в розмірі 3 387,46 грн.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, доводи апелянта, які є аналогічними підставам, викладеним у позові, щодо скасування рішення суду є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р. у справі №910/21273/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р. у справі №910/21273/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21273/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді В.В. Куксов

А.І. Тищенко