ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2017 р.Справа № 916/856/17

Господарський суд Одеської області
У складі судді Желєзної С.П.
Секретаря судових засідань Курка Д.В.
За участю представників сторін:
Від позивача: Назаровець В.В. за довіреністю №130 від 30.12.2016р.

Від відповідача: Синько О.А. за довіреністю №328 від 22.05.2017р.

Від третьої особи: Дідух С.П. за довіреністю №220/220д від 10.05.2017р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом концерну „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі до фізичної особи-підприємця Родіна Ігора Костянтиновича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства оборони України про визнання договору розірваним (припиненим),

ВСТАНОВИВ:

Концерн „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі (далі по тексту концерн „Військторгсервіс) звернувся до господарського суду з позовом до фізичної особи-підприємця Родіна Ігора Костянтиновича (далі по тексту ОСОБА_1 ) про визнання договору №33/2009 від 25.03.2009р., про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, укладеного між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України „Південь, та фізичною особою-підприємцем Родіним І.К., розірваним (припиненим). Позовні вимоги обґрунтовані фактом ухиленням з боку відповідача від розірвання договору, яке було ініційоване концерном „Військторгсервіс з додержанням умов договору №33/2009 від 25.03.2009р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій.

Ухвалою від 13.04.2017р. господарським судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство оборони України.

Відповідач повністю заперечує проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
21.02.2000р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та товариством з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок (далі - Ринок) було укладено договір №181/9-83р, відповідно до п. п. 1.1, 5.1 якого Міністерство оборони України дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264 661 гривень), що розташована на території військового містечка №7 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_1 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області. Міністерство має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власній розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території Ринку по вулиці Рожевій, та розташованими на даних місцях контейнерами, а Ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечити вільний доступ до вказаних контейнерів.

27.11.2008р. між Міністерством оборони України (Довіритель) та державним підприємством Міністерства оборони України „Південь (Повірений) було укладено договір доручення, відповідно до п. 1.1, 5.1, 5.2 якого Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства оборони України юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними особами про надання права платного користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, збором і обліком грошових коштів, стягненням штрафів та судовим захистом інтересів сторін, які порушуються, оспорюються чи охороняються законом. Договір набирає чинності з 01.01.2009р. та діє до 31.12.2009р. При цьому, положеннями п. 3.1 договору доручення від 27.11.2008р. сторони передбачили, що у випадках, які прямо не врегульовані умовами або положеннями цього договору, сторони керуються положеннями чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

25.03.2009р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України „Південь (Сторона 1), та ОСОБА_1 було укладено договір №33/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, відповідно до положень п. п. 2.1, 2.2 якого Сторона 1, зокрема, зобов`язується надати Стороні 2 торгове місце №4955 на території „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, а Сторона 2 зобов`язується, зокрема, своєчасно, в терміни, встановлені п. 3.2 договору, здійснювати оплату за договором (далі по тексту договір №33/2009 від 25.03.2009р.) Договір набуває чинності з 25.03.2009р. і діє 25.03.2019р.
Відповідно до п. п. 6.3, 6.4 договору №33/2009 від 25.03.2009р. договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше, ніж 2 місяці. Дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який його було укладено; за ініціативою однієї зі сторін. Сторона яка виступає з ініціативою про припинення договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Приписами ст. 759, ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України встановлено, що договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

З огляду на правову природу договору №33/2009 від 25.03.2009р., укладеного між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України „Південь, та ОСОБА_1 , господарський суд доходить висновку, що вказаний договір є договором найму, що має наслідком необхідність застосування до такого договору відповідних положень законодавства, якими врегульовані правовідносини найму (оренди).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. за № 683-р „Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства "Південь" до сфери управління Держкомпідприємництва державне підприємство „Південь (смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області) було передано до сфери управління Держкомпідприємництва. Проте указом Президента України 14.09.2009р. за № 746/2009 було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. N 683-р "Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства "Південь" до сфери управління Держкомпідприємництва".

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2010р. між державним підприємством „ТВК, яке є правонаступником майнових прав та обов`язків державного підприємства "Південь", та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №31 до договору №33/2009 від 25.03.2009р., якою було внесено зміни до договору №33/2009 від 25.03.2009р., а саме було передбачено, що договір вважається розірваним державним підприємством „ТВК у випадках: заборгованості ОСОБА_1 по оплаті в терміни більше 70 календарних днів; закінчення терміну, на який був укладений даний договір; інших випадках, які передбачені чинним законодавством.

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. № 930-р „Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організацій до сфери управління Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва державне підприємство „ТВК було передано до сфери управління Держпідприємництва.

14.06.2016р. між Міністерством оборони України (Міністерство) та концерном „Військторгсервіс (Концерн) було укладено договір доручення №1 від 14.06.2016р., відповідно до п. 1.1 якого Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість 50 місць) на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін у судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Згідно з п. 5.1 договору доручення № 1 від 14.06.2016р. цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.05.2019р. Договір вважається автоматично продовженим на таких самих умовах, якщо жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої дії договору у письмовій формі не пізніше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну його дії.

Листом від 16.06.2016р. за № 1/960 концерном „Військторгсервіс було повідомлено державне підприємство „ТВК про укладання договору доручення №1 від 14.06.2016р., у зв`язку з чим, концерн „Військторгсервіс просив державне підприємство „ТВК припинити надання послуг стосовно 50-ти місць та контейнерів по вул. Рожевій та надати концерну оригінали контрактів із відповідними фізичними та/або юридичними особами.

20.07.2016р. державне підприємство „ТВК повідомило ОСОБА_1 про припинення дії договору №33/2009 від 25.03.2009р., у зв`язку з укладенням між Міністерством оборони України та концерном „Військторгсервіс договору доручення №1 від 14.06.2016р.

В подальшому, а саме 27.12.2016р. концерн „Військторгсервіс листом №1287 було повідомлено відповідача про припинення дії договору №33/2009 від 25.03.2009р. у порядку п. 6.4 договору, а саме на вимогу однієї зі сторін. Крім того, відповідача було повідомлено про припинення прийняття оплати за договором №33/2009 від 25.03.2009р.
Позивач стверджує, що ОСОБА_1 ухиляється від розірвання договору №33/2009 від 25.03.2009р., у зв`язку з чим, концерном „Військторгсервіс з метою захисту порушеного права було подано до господарського суду відповідну позовну заяву про визнання спірного договору розірваним (припиненим).

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, обрання способу захисту порушеного або оспорюваного права здійснюється з дотриманням положень як ст. 20 ГК України так і ст. 16 ЦК України, якими встановлено способи захисту прав суб`єктів господарювання. Вибір способу захисту пов`язаний із предметом позову, який за своєю суттю є певною матеріально-правовою вимогою позивача до відповідача.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення правовідношення.

Господарський суд зазначає, що концерном „Військторгсервіс було обрано некоректний спосіб захисту порушено права, оскільки позивач при поданні позовної заяви про визнання договору розірваним (припиненим) фактично намагався одночасно обрати декілька способів захисту порушеного права, що, свідчить про необхідність надання детальної оцінки правовим вимогам концерну „Військторгсервіс.

Так, звертаючись із позовною вимогою про визнання договору розірваним, позивачем фактично ставиться питання про встановлення юридичного факту, а саме факту розірвання позивачем за власною ініціативою договору №33/2009 від 25.03.2009р. шляхом надсилання на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору, що виходить поза межі компетенції господарського суду, оскільки у такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.
При цьому, господарський суд вважає за необхідне надати окрему правову оцінку позовним вимогам концерну „Військторгсервіс в частині визнання договору припиненим, оскільки визнання договору припиненим є одним із способів захисту порушеного права.

Відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу приписів ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. ч. 1-2, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Приписами ст. 781 ЦК України передбачено, що договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем.

При цьому, ст. 782 ЦК України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Приписами ст. 783 ЦК України передбачено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Вище наведені приписи чинного законодавства дозволяють суду дійти висновку, що договір оренди майна припиняється з підстав, які передбачені ГК України та ЦК України. Окрім того договір може бути розірваний, у зв`язку з відмовою наймодавця від договору з підстав, передбачених ст. 782 ЦК України, а також може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін у судовому порядку з підстав, передбачених ст. 783 ЦК України.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд зазначає, що договір найму не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін без наявності правих підстав, визначених ЦК України або ГК України, в тому числі і у зв`язку зі зміною довірителя, уповноваженого на укладання такого договору, оскільки у такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання.

При цьому, зобов`язання за договором найму можуть бути визнані судом такими, що припинились, за наявності передбачених чинним законодавством підстав, у випадку існування заперечень щодо припинення правовідносин з боку іншої сторони. Проте, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження існування підстав для визнання договору №33/2009 від 25.03.2009р. таким, що припинив свою дію (припинений), господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог концерну „Військторгсервіс про визнання договору №33/2009 від 25.03.2009р. припиненим.
Приписами ч. 1 ст. 1 ГПК України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, а саме: підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 28 ГПК України представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору №33/2009 від 25.03.2009р., який є предметом позовних вимог, останній було укладено між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України „Південь на підставі договору доручення від 27.11.2008р. , та Родіним І.К.

При цьому, з умов договору доручення №1 від 14.06.2016р., який було укладено між Міністерством оборони України та концерном „Військторгсервіс, останній зобов`язався вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість 50 місць) на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін у судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Положеннями ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

З огляду на викладене вище, а саме приймаючи до уваги суб`єктний склад договору №33/2009 від 25.03.2009р., а також положення договору доручення №1 від 14.06.2016р., господарський суд доходить висновку, що право на подання позову, який випливає із договірних правовідносин, має саме Міністерство оборони України. Безпосередньо концерн „Військторгсервіс вправі подавати на виконання договору доручення №1 від 14.06.2016р позовні заяви від імені та в інтересах Міністерства оборони України.

Проте, позовну заяву до фізичної особи-підприємця Родіна Ігора Костянтиновича про визнання договору розірваним (припиненим) було подано від імені філії „Одеське управління військової торгівлі та в інтересах концерну „Військторгсервіс, який не є стороною договору №33/2009 від 25.03.2009р., та який, відповідно, не уповноважений на подання від власного імені позовних заяв.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, що позовну заяву про визнання договору розірваним (припиненим) було подано концерном „Військторгсервіс, який за своїм правовим статусом не може вважатись належним позивачем, що, в свою чергу, також свідчить про відсутність правових підстав для захисту прав або законних інтересів позивача.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог концерну „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі до фізичної особи-підприємця Родіна Ігора Костянтиновича про визнання договору розірваним (припиненим).

В силу положень ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується, зокрема, принципом верховенством права.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 237, 509, 759, 760, 781, 782, 783, 1000 Цивільного кодексу України, ст. ст. 283, 291 Господарського кодексу України, позов концерну „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі до фізичної особи-підприємця Родіна Ігора Костянтиновича про визнання договору розірваним (припиненим) задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судом покладаються на позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33,35, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 12 червня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна