КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Справа№ 910/23243/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Скрипки І.М.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників:

від позивача: Кравець Д.М. - за дов. від 19.12.2016р. б/н

від відповідача: Іващенко О.В. - за дов. від 17.10.2016р. №91/2016/10/17-23

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017р.

у справі №910/23243/16 (суддя Лиськов М.О.)

За позовом Житлово-будівельного кооперативу "Обчислювач-13"

До Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

Про стягнення 374 111,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2017р. позовні вимоги задоволені повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на користь Житлово-будівельного кооперативу "Обчислювач-13" суму надмірно сплачених коштів у розмірі 374 111 грн. 55 коп. та судові витрати у розмірі 5 611 грн. 67 коп.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017р. та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано грошових коштів в сумі 143 046.08 грн., які були у березні 2016р. перераховані відповідачем на рахунок позивача, таким чином, позивач з одних і тих самих підстав, за одним і тим самим договором отримав двічі одну і ту ж саму суму грошових коштів. Також судом не враховано строк позовної давності, оскільки в основу оскаржуваного судового рішення було покладено думку позивача про те, що у справі № 22/322 вирішено та встановлено преюдиціальний факт, як на підставу виникнення заборгованості у відповідача перед позивачем. Апелянт вважає це твердження безпідставним, оскільки даною справою було вирішено спір про стягнення заборгованості з Житлово-будівельного кооперативу "Обчислювач-13" на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго", та встановлено наступне: за період з жовтня 2008 року по липень 2011 року у Житлово-будівельного кооперативу "Обчислювач-13" відсутня заборгованість за вказаний період, а отже відсутні підстави для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Київенерго". Отже строк позовної давності щодо коштів за період з жовтня 2008р. по липень 2011 р. у сумі 374 111,55 грн. сплинув у липні 2014р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2017р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Михальською Ю.Б., Корсакової Г.В.

Ухвалою від 17.03.2017р. колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя: Куксов В.В., судді Михальська Ю.Б., Корсакова Г.В., апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.04.2017р.

03.04.2017р. до відділу документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що в рішенні господарського суду № 22/322 встановлено що у Житлово-будівельного кооперативу "Обчислювач-13" заборгованість перед Публічним акціонерним товариством "Київенерго" за період з 01.10.2008р. по 01.07.2011 р. відсутня, а натомість існує переплата в розмірі 374 111,55 грн. за Договором № 1410133 від 05.11.2002р., тому згідно ст. 35 ГПК України обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлена ця обставина. Таким чином, вищевказані обставини, встановлені судовими рішеннями по справі № 22/322, в силу положень ст. 35 ГПК України не підлягають доказуванню. Також позивач зазначив стосовно застосування позовної давності, що у Житлово-будівельного кооперативу "Обчислювач-13" починаючи з 22.06.2015р. (набрання чинності рішення суду по справі 22/322) як у власника грошових коштів виникло право на стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" переплачених грошових коштів за договором № 1410133 від 05.11.2002р.

Розпорядженням від 18.04.2017р. у зв'язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці та перебуванням судді Корсакової Г.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Гончарова С.А., Скрипки І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2017р. колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий судя: Куксов В.В., суддів Гончарова С.А., Скрипки І.М., апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" прийнято до провадження.

В судовому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з відзивом позивача на апеляційну скаргу.

19.04.2017р. від представника відповідача через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи, для вирішення питання яка сума заборгованості (переплата) за договором № 1410133 від 05.11.2002р. про постачання теплової енергії за період з жовтня 2008р. по липень 2011 р. з врахуванням проведеного коригування нарахувань на суму 143 046,08 грн.

19.04.2017р. через канцелярію апеляційного господарського суду від представника відповідача на дійшло клопотання про застосування строків позовної давності з тих же підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2017р. відкладено розгляд справи на 14.06.2017р.

У судове засідання від 14.06.2017р. з'явився представник позивача, який заперечив проти вимог викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суд міста Києва від 13.02.2017р. залишити без змін.

У судове засідання від 14.06.2017р. представник відповідача з'явився, підтримав заявлене клопотання про проведення судово-економічної експертизи та підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі, просив суд задовольнити її, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017р. скасувати, та прийняти нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За розглядом заявленого відповідачем клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи судом відмовлено у його задоволенні через наступне.

У п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У наведеному пункті постанови, також, міститься висновок, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені представленими до матеріалів справи доказами що підлягають оцінці судом в порядку передбаченому нормами процесуального кодексу (ст. 43 ГПК України).

Питання, щодо з'ясування яких відповідачем заявляється про необхідність призначення у справі судової експертизи є правовими, а виходячи з предмету та підстав заявленого позову, для вирішення спору по суті відсутня потреба у спеціальних знаннях в економічній сфері.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

До Господарського суду міста Києва звернувся Житлово-будівельний кооператив "Обчислювач-13" з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення грошових коштів переплачених за Договором № 1410133 від 05.11.2002 р. в розмірі 374111,55грн.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 05.11.2002 року між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - Відповідач, Енергопостачальна організація) та Житлово-будівельним кооперативом "Обчислювач-13" (далі - Позивач, Абонент) був укладений Договір №1410133 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах передбачених Договором (додаток 1).

Відповідач - ПАТ "Київенерго" звертався до суду про стягнення з Позивача - ЖБК "Обчислювач- 13" заборгованості за цим Договором № 1410133 від 05.11.2002 року (справа № 22/322).

При останньому розгляді даної справи судовими рішеннями, а саме рішенням Господарського суду м. Києва від 18.02.2015 року, постановою Вищого господарського суду України від 09.09.2015 року було відмовлено ПАТ "Київенерго" в задоволенні позовних вимог.

В рішенні від 18.02.2015 року, та в постанові від 09.09.2015 було вказано про те, що судом було зроблено власний перерахунок розміру заборгованості із застосуванням чинних тарифів за період з 01.10.2008 року по 01.07.2011 року та встановлено, що у Відповідача (ЖБК "Обчислювач- 13") заборгованість відсутня, а натомість існує переплата в розмірі 374 111,55 грн. за Договором № 1410133 від 05.11.2002 року.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вищім господарським судом в постанові від 09.09.2015 у справі № 22/322 встановлено, що сума надмірно сплачених коштів за Договором № 1410133 від 05.11.2002 складає 374111,55 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із претензією від 30.11.2016 про повернення надмірно сплачених коштів на загальну суму 374 111,55 грн.

В матеріалах справи відсутні докази відповіді відповідача на вказану претензію.

Тому позивач був вимушений звернутись до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення грошових коштів переплачених за Договором № 1410133 від 05.11.2002 р. в розмірі 374111,55грн .

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що позивачем не надано жодних первинних документів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуально кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що наявність надмірно сплачених коштів за договором Договором №1410133 від 05.11.2002 і їх розмір документально підтверджений та відповідачем у відповідності до ст. 33, ст. 34 ГПК України належними і допустимими доказами не спростований. Власного розрахунку відповідачем надано не було.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено розмір надмірно сплачених коштів за договором №1410133 від 05.11.2002, заявлені позивачем вимоги про стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 374 111,55 грн. визнані судом обґрунтованими, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 374 111,55 грн. підлягають задоволенню.

Що стосується доводів відповідача стосовно того, що відповідачем було перераховано в березні 2016р. кошти в розмірі 143 046,08 грн. є непідтвердженими, оскільки доказів в підтвердження цього доводу окрім довідки про надходження коштів по Договору, відповідачем не надано.

Щодо строку позовної давності, суд зазначає наступне

Відповідач вважає, що строк позовної давності щодо коштів за період з жовтня 2008 року по липень 2011 року у сумі 374 111,55 грн. сплинув у липні 2014р.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли, особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" дано роз'яснення щодо застосування частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Крім того, ст. 670 ЦК України визначено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ст.. 530 ЦК якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача 30.11.2016р. з вимогою про сплату грошових коштів в розмірі 374 111,55 грн.

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанціїї приходить до висновку, що позивачем строку позовної давності пропущені не були.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 р. у справі №910/23243/16 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 у справі №910/23243/16- залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23243/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

І.М. Скрипка