КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Справа№ 910/21849/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Чорної Л.В.

Скрипки І.М.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників:

від прокуратури: Винник О.О. - за посв. № 036704 від 15.12.2015р.

від позивача: Панасюк Ю.О. - за довір. № 225-КМР-1998 від 12.06.2017р.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

від третьої особи 3: не з'явився

від третьої особи 4: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017

у справі № 910/21849/16 (суддя Сташків Р.Б.)

За позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача - 1) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

та на стороні відповідача - 2) Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Каргоніс Груп", 4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Де Люкс"

про повернення земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі №910/21849/16 позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а саме зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп" повернути Київській міській раді площею 0,019 га, що розташована по АДРЕСА_1, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом звільнення земельної ділянки від авто-газозаправного модуля та споруди операторської. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп" на користь Прокуратури міста Києва 1378 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення. А саме зазначив, що право експлуатації від авто-газозаправного модуля та споруди операторської, та право експлуатації місця, на якій вони розташовані, він отримав у встановленому законом порядку на підставі низки договорів, описаних у відзиві, та при цьому у Відповідача наявні усі документи на підтвердження безпечності та законності користування ним авто-газозаправним модулем. Також Відповідач посилається на відсутність належних доказів на підтвердження порушення ним норм земельного законодавства при зайнятті спірної земельної ділянки, а саме на відсутність акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства, і також зауважує, що прокуратурою неправильно обрано позивача, у інтересах якого заявлено позов.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. прийнято апеляційну скаргу до свого провадження та розгляд справи №910/21849/16 призначено на 14.06.2017р.

У судовому засіданні від 14.07.2017р. представник прокуратури та позивача заперечили проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в її задоволенні, рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017р. залишити без змін.

У судове засідання 14.06.2017р. представники відповідача та третіх осіб 1-4 не з'явились про неявку суд не повідомили, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстнції заначає, що відповідно до ч. 1 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони мають право, зокрема, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача та третіх осіб 1-4, за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

До Господарського суду міста Києва звернувся Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №1 м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп" про зобов'язання Відповідача повернути Позивачу земельну ділянку (код ділянки НОМЕР_1) площею 0,019 га, що розташована по АДРЕСА_1, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом звільнення земельної ділянки від авто-газозаправного модуля та споруди операторської, оскільки Відповідач, усупереч нормам чинного земельного законодавства України, користується вказано земельною ділянкою без достатніх правових підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 23.06.2011р. Київської міською радою було прийнято рішення № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у місті Києві", яким закріплено за Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" паркувальний майданчик, який розташований по вул.Луценка Д. (напроти будинку № 9-а) на 66 місць.

23.09.2015р. між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Каргоніс Груп" укладено договір по надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2015-09/17. В якому пунктом 2.1.5 та 2.2.8 встановлено, що ТОВ "Каргоніс Груп" не має права передавати фіксовані місця для паркування в експлуатацію третім особам.

Але Товариство з обмеженою відповідальністю "Каргоніс Груп"

(виконавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Де Люкс" (замовник) 01.12.2015р. уклали Договір про надання послуг, відповідно до якого виконавець зобов'язується надавати Замовнику фіксоване місце для паркування транспортних засобів останнього на майданчику за адресою м. Київ, вул. Д.Луценка, 9 (навпроти), виконавець експлуатує паркувальний майданчик на підставі договору укладеного з Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

Згідно п. 11 договору від 01.12.2015 у графі "перелік транспортних засобів замовника, щодо яких надаються послуги паркування" сторони визначили, що обумовлене даним договором фіксоване місце для паркування транспортних засобів фактично передається для встановлення комплекту обладнання - автомобільного газозаправного пункту модульного типу та тимчасової споруди операторської.

Згодом Товариство з обмеженою відповідальністю "Де Люкс" (сторона-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп" (сторона-2), уклали Договір № 01-В/Л-2 від 23.05.2016р. відповідно до якого сторона-1 надає, а сторона 2 приймає в господарське відання та експлуатацію автомобільний газозаправний пункт модульного типу, його складові, які призначені для реалізації скрапленого газу, та інше майно сторони 1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1

21.07.2016р. та 09.09.2016р. головним спеціалістом відділу землеустрою та моніторингу земель Голосіївського районного управління землеустрою та моніторингу земель Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_8 було проведено обстеження земельної ділянки: код ділянки НОМЕР_1, площею 0,019 га, що розташована по АДРЕСА_1, за результатами якого були складені акти обстеження земельної ділянки від 21.07.2016 № 16-1279-01 та від 09.09.2016 № 16-1528-01, з яких вбачається, що згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка, що обстежувалась, обліковується, як землі не надані у власність чи користування у Голосіївському районі міста Києва.

В актах також зазначено, що під час обстеження Спірної земельної ділянки було встановлено, що вона використовується Відповідачем для експлуатації модульного автомобільного газозаправного пункту та споруди операторської з благоустроєм прилеглої території, яка частково огороджена парканом, та де здійснюється організація під'їзду та постановки транспортних засобів на заправку.

Документи, що посвідчують право оренди (власності) на Спірну земельну ділянку, передбачені ст. 126 Земельного кодексу України, у Департаменті земельних ресурсів не зареєстровані. Матеріали справи не містять доказів протилежного. Рішення стосовно відведення Спірної земельної ділянки Відповідачу за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" встановлено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Доказів наявності у Відповідача документів, що посвідчують право власності або право користування Спірною земельною ділянкою, та доказів, що підтверджують звернення Відповідача до Позивача, як органу місцевого самоврядування, уповноваженого передавати у власність або користування спірну земельну ділянку, з клопотанням про оформлення речового права на неї або доказів вжиття Відповідачем інших заходів, спрямованих на оформлення його прав на спірну земельну ділянку, Відповідач суду не надав і матеріали справи також не містять.

При цьому, як встановлено вище, Відповідач використовує Спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування модульного автомобільного газозаправного пункту та споруди операторської з благоустроєм прилеглої території, яка частково огороджена парканом, та де здійснюється організація під'їзду та постановки транспортних засобів на заправку.

Що стосується заперечень апелянта проти позову, який вважає що з його боку відсутнє самовільне зайняття Спірної земельної ділянки колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Виходячи з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що сторонами не заперечується та визнається обставина, що указаний автомобільний газозаправний пункт модульного типу та його складові, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, фактично розташовані на фіксованому місці для паркування, яке входить до складу 66ти місць паркувального майданчику за адресою по вул. Дмитра Луценка (навпроти буд. 9-а), який закріплений за КП "Київтранспарксервіс" рішенням КМР від 23.06.2011 № 242/5629, експлуатується ТОВ "Каргоніс Груп" на підставі договору 23.09.2015 № ДНП-2015-09/17, та щодо якого (місце для паркування) з ТОВ "Де Люкс" було укладено договорів від 01.12.2015.

Але, виходячи з того, що п. 2.2.8. договору від 23.09.2015 №ДНП-2015-09/17 застереження, КП "Київтранспарксервіс" не було передано до ТОВ "Каргоніс Груп" права передавати обумовлені договором фіксовані місця в експлуатацію третім особам.

Колегія суддів зазначає наступне, що відповідно до пунктів 1.1, 2.1.5 та 2.2.8, обумовлену в п. 2.2.8 договору заборону, що ТОВ "Каргоніс Груп" не має права передавати фіксовані місця для паркування в експлуатацію третім особам, слід розуміти так, що під цієї "передачею фіксованих місць для паркування в експлуатацію" розуміється не надання послуг паркування, а надання іншим особам права експлуатувати місця паркування замість ТОВ "Каргоніс Груп", яке (право експлуатації) згідно з п. 1.1 договору отримав від КП "Київтранспарксервіс".

Оскільки ТОВ "Каргоніс Груп" від КП "Київтранспарксервіс" не отримав права передавати третім особам права експлуатації фіксованих місць для надання послуг паркування, а отже не міг передати того, чого не мав, то ТОВ "Де Люкс" фактично не отримав від ТОВ "Каргоніс Груп" на підставі договору від 01.12.2015 права експлуатації фіксованих місць для паркування та права передавати це "право експлуатації" іншим особам.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, стосовно того, що договір від 01.12.2015 фактично не було виконано, оскільки зобов'язана за цим договором особа, ТОВ "Каргоніс Груп", фактично не мала того (не отримала від КП "Київтранспарксервіс"), що зобов'язалася передати - а саме права експлуатації фіксованих місць для паркування та права передавати це "право експлуатації" іншим особам, тоді як указаний договір передбачав саме передачу в експлуатацію фіксованого місця для паркування транспортних засобів з ціллю, для якої це фіксоване місце для паркування не призначене, з ціллю встановлення комплекту обладнання - автомобільного газозаправного пункту модульного типу та тимчасової споруди операторської.

Отже, оскільки ТОВ "Де Люкс" фактично не отримав від ТОВ "Каргоніс Груп" права на експлуатацію фіксованого місця для паркування транспортних засобів, то не передав це право Відповідачу на підставі договору № 01-В/Л-2 від 23.05.2016 про прийняття у господарське відання та експлуатацію автомобільного газозаправного пункту модульного типу та його складових, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто, за указаним договором № 01-В/Л-2 від 23.05.2016 Відповідачу було передано у господарське відання з експлуатацією саме автомобільний газозаправний пункт модульного типу з його складовими, а не право експлуатації фіксованого місця для паркування транспортних засобів, на якому розміщено цей газозаправний пункт.

Обставина розташування на Спірній земельній ділянці вказаного авто-газозаправного модуля та споруди операторської Відповідача визнається усіма учасниками судового процесу, у тому числі Відповідачем, який вважає, що його майно там розміщено правомірно, і дана обставина, яка визнається сторонами, в силу ч. ст. 35 ГПК України не доказується перед судом, оскілки у суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставин та добровільності її визнання, так як розташування згаданого майна Відповідача на Спірній земельній ділянці підтверджується сукупністю доказів - описаними вище договорами від 23.09.2015р. № ДНП-2015-09/17, від 01.12.2015р. та від 23.05.2016 № 01-В/Л-2, та актами обстеження земельної ділянки від 21.07.2016 № 16-1279-01 та від 09.09.2016 № 16-1528-01.

Що стосується доводів апелянта, стосовно відсутності актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства є недоведеним його порушення з боку Відповідача, колегія суддів зазначає наступне. Сама обставина розташування на Спірній земельній ділянці вказаного авто-газозаправного модуля та споруди операторської Відповідача встановлена судом і не заперечується сторонами, і при цьому встановлені актами обстеження земельної ділянки від 21.07.2016р. № 16-1279-01 та від 09.09.2016р. № 16-1528-01 обставини також не спростовані Відповідачем належними засобами доказування, тому приймаються до уваги судом при розгляді даного спору, а акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства сам по собі не є єдиним доказом порушення вимог земельного законодавства з боку особи, щодо якої він складений, натомість при зверненні до суду з питання порушення норм земельного законодавства оцінка наявності або відсутності такого порушення надається саме судом за сукупністю доказів.

Надані апелянтом дозволи, висновки, декларації та інші документи на підтвердження відповідності газозаправного пункту та умов його експлуатації вимогам винного законодавства судом до уваги при вирішенні даного спору не приймаються, оскільки в розумінні описаних вище норм ЗК України вони не є документами, що посвідчують право користування Спірною земельною ділянкою.

Також не доводить наявності права користування Відповідача Спірною земельною ділянкою відсутність зауважень та/або заперечень проти розташування на фіксованому місці для паркування транспортних засобів газозаправного пункту Відповідача від КП "Київтранспарксервіс", оскільки відсутність таких заперечень не є переданням в експлуатацію або дозволом на експлуатацію паркувального місця, яке розташоване на Спірній земельній ділянці.

Судом враховано правову позицію, викладену в п 3.3 постанови Пленуму ВГСУ від 17 травня 2011 року N 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", що дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 ЗК України.

При цьому, судом у межах даного спору не досліджується саме питання дотримання Відповідачем вимог закону при встановленні та експлуатації автомобільного газозаправного пункту та споруди операторської, оскільки це не є предметом даного спору, та оскільки підставами позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки є не твердження про порушення Відповідачем вимог пожежного, екологічного законодавства тощо, а порушення ним вимог земельного законодавства щодо зайняття Спірної земельної ділянки без документів, що посвідчують право власності або право користування Спірною земельною ділянкою.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що Відповідач, усупереч вказаним вище нормам чинного законодавства України, користується Спірною земельною ділянкою - як частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами, для розміщення газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської без достатніх правових підстав, що, також за відсутності доказів вжиття заходів до оформлення права на цю земельну ділянку, дозволяє кваліфікувати таке використання спірної земельної ділянки Відповідачем як самовільне її зайняття.

Частинами 1, 2, 3 статті 212 Земельного кодексу України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми чинного законодавства наведеного вище колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 щодо зобов'язання Відповідача повернути Позивачу Спірну земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення земельної ділянки від авто-газозаправного модуля та споруди операторської є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

Що стосується посилання апелянта про невірно обраного позивача Прокуратурою і посилання на те, що спірну земельну ділянку слід повертати КП "Київтранспарксервіс", колегія суддів зазначає наступне, відповідно до указаних норм ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. У даній справі власником землі є територіальна громада міста Києва, інтереси якої представляє Київська міська рада. Тому позивачем у справі прокуратурою міста Києва обрано вірно.

Щодо порушення інтересів держави в межах даного спору, що стали підставою для подання даного позову прокурором, то суд відхиляє доводи Відповідача та погоджується з доводами прокуратури, викладеними у позові. З огляду на наведене, а також враховуючи системний аналіз приписів Закону України "Про прокуратуру", норм ГПК України та рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99, суд дійшов висновку про наявність у прокурора права на звернення до господарського суду з даним позовом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі №910/21849/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017р. у справі №910/21849/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21849/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Л.В. Чорна

І.М. Скрипка