РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2017№910/17530/16

За позовом Ужгородського міського центру зайнятості

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

ОСОБА_1

про стягнення 44 765,19 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Бондаренко Н.О. за довіреністю від 15.07.2016 № 18-0009/59329;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17530/16 позов задоволено; стягнуто з Національного банку України з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду на користь Ужгородського міського центру зайнятості 44 765 грн. 19 коп. коштів, які були виплачені як допомога по безробіттю, та 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 вищевказане судове рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2016 року, прийняті у справі № 910/17530/16, скасовані в частині задоволення позовних вимог про стягнення 4 302,92 грн., які виплачені як допомога по безробіттю в період з 14.03.2016 року по 06.04.2016 року; в цій частині справу № 910/17530/16 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду; в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2016 року, прийняті у справі № 910/17530/16, залишено без змін.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 12.04.2017 № 05-23/1381 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/17530/16. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу № 910/17530/16 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2017 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/17530/16 до свого провадження, її розгляд призначено на 15.05.2017 року.

26.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

13.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 15.05.2017 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 12.06.2017 року.

06.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.06.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 12.06.2017 не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету

В судовому засіданні 12.06.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2015 року наказом Національного банку України від 30.06.2015 № 3268-к було звільнено ОСОБА_1 з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту.

22.07.2015 року ОСОБА_1 зареєструвався в Ужгородському міському центрі зайнятості, як безробітний, та 29.07.2015 року останній отримав статус безробітного.

26.04.2016 року ОСОБА_1 надав позивачу копію постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № 308/8864/15-ц, відповідно до якої його було поновлено на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту.

26.04.2016 року Ужгородському міському центру зайнятості було надано копію наказу Національного банку України від 19.04.2016 № 1610-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту.

На підставі вказаних документів Ужгородський міський центр зайнятості з 14.03.2016 року зняв ОСОБА_1 з обліку як безробітного.

Встановлено, що за період перебування на обліку в Ужгородському міському центрі зайнятості ОСОБА_1 було виплачено 44 765,19 грн. допомоги по безробіттю, що підтверджується випискою з карткового рахунку за період з 31.07.2015 р. по 30.04.2016 р.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № 308/8864/15-ц було визнано недійсним та скасовано наказ директора Департаменту персоналу Національного банку України від 30.06.2015 № 3268-к "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з реорганізацією Департаменту аудиту Національного банку України; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту; зобов'язано Національний банк України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу - один місяць у сумі 11 024,52 грн.

01.05.2015 року позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення № 492 про повернення коштів у сумі 44 765,19 грн., виплачених як допомогу по безробіттю ОСОБА_1 за період перебування на обліку в пошуках роботи в Ужгородському міському центрі зайнятості.

12.07.2016 року позивач отримав лист № 17-0007/55518, в якому Національний банк України рекомендував зазначені кошти стягнути з ОСОБА_1 або повернутися до зазначеного питання після вирішення справи Вищим адміністративним судом України.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, саме відповідач зобов'язаний відшкодувати грошові кошти на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17530/16 позов задоволено; стягнуто з Національного банку України з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду на користь Ужгородського міського центру зайнятості 44 765 грн. 19 коп. коштів, які були виплачені як допомога по безробіттю, та 1 378 грн. 00 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 вищевказане судове рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2016 року, прийняті у справі № 910/17530/16, скасовані в частині задоволення позовних вимог про стягнення 4 302,92 грн., які виплачені як допомога по безробіттю в період з 14.03.2016 року по 06.04.2016 року; в цій частині справу № 910/17530/16 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду; в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2016 року, прийняті у справі № 910/17530/16, залишено без змін. Частково скасовуючи попередні судові рішення Вищий господарський суд України погодився із висновками суду першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 40 462,27 грн. Що стосується іншої частини позовних вимог, а саме: стягнення 4 302,92 грн. допомоги по безробіттю, виплаченої третій особі в період з 14.03.2016 року по 06.04.2016 року, тобто після прийняття відповідного рішення адміністративним судом, Вищий господарський суд України зазначив, що згідно з ч. 2 ст. 36 Закону застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Місцевим та апеляційним господарськими судами не було надано належної правової оцінки тій обставині, що, ОСОБА_1 лише 26.04.2016 року повідомив позивача про прийняття Закарпатським окружним адміністративним судом постанови від 14.03.2016 р. у справі № 308/8864/15-ц та продовжував отримувати від позивача допомогу по безробіттю, хоча, з вказаної постанови вбачається, що він був присутній в судовому засіданні під час її прийняття.

За таких обставин, Вищий господарський суд України судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення 4 302,92 грн. допомоги по безробіттю виплаченої третій особі в період з 14.03.2016 року по 06.04.2016 року, скасував, а справу в цій частині передав на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон) загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи (частина 1 статті 6 Закону).

Частиною 1 статті 7 Закону передбачено, що видами забезпечення за цим Законом є, зокрема, допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Згідно з приписами статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: 1) особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; 2) інвалід, який не досяг встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам"; 3) особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

У пункті 5 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198 (далі - Порядок) зазначено, що статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України "Про зайнятість населення", з першого дня реєстрації у центрі зайнятості на підставі заяви за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у разі відсутності підходящої роботи, підбір якої здійснюється відповідно до статті 46 зазначеного Закону. У разі наявності пропозиції підходящої роботи у день подання заяви про надання статусу безробітного особі за попереднім узгодженням з роботодавцем видається направлення на працевлаштування за формою, затвердженою Мінсоцполітики. Особа зобов'язана подати протягом семи календарних днів з дня отримання такого направлення центру зайнятості письмову відповідь роботодавця про працевлаштування або відмову у працевлаштуванні. Якщо в зазначений строк особа подає центру зайнятості письмову відповідь роботодавця про відмову у працевлаштуванні або відстрочення вирішення питання щодо працевлаштування у зв'язку з необхідністю проходження медичного та наркологічного огляду, призначення дати конкурсного відбору, такій особі надається статус безробітного з дня подання відповідної заяви.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 31 Закону виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Пунктом 37 Порядку визначено, що центр зайнятості припиняє реєстрацію з дня поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 4 ст. 35 вказаного Закону, відповідно до яких із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов'язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Судом встановлено, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № 308/8864/15-ц було визнано недійсним та скасовано наказ директора Департаменту персоналу Національного банку України від 30.06.2015 № 3268-к "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з реорганізацією Департаменту аудиту Національного банку України; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту; зобов'язано Національний банк України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу - один місяць у сумі 11 024, 52 грн.

Відповідно до частини 1 статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 235 Кодексу законів про працю України також передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Як зазначено у пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу оголошення в судовому засіданні.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця виникає обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 14.03.2016 року під час проголошення постанови у справі № 308/8864/15-ц були присутні як ОСОБА_1, так і представник відповідача Лемеха Р.Б.

Проте, всупереч вищевказаним приписам чинного законодавства, судове рішення не було виконано відповідачем негайно, а ОСОБА_1 було поновлено на роботі лише 19.04.2016 шляхом видання наказу № 1610-к.

З наказом № 1610-к від 19.04.2016 відповідач ознайомив ОСОБА_1 25.04.2016 року.

На наступний день після ознайомлення з наказом, а саме 26.04.2016 року, ОСОБА_1 надав відомості Ужгородському міському центру зайнятості про обставини, що впливають на умови виплати забезпечення та надання соціальних послуг - наказ відповідача № 1610-к від 19.04.2016, у зв'язку з чим він був знятий з обліку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до частин 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Отже, на підставі цієї норми за рахунок застрахованих осіб підлягають відшкодуванню лише витрати понесені Фондом внаслідок умисного невиконання цими особами своїх обов'язків та зловживання ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 своєчасно повідомив позивача про поновлення його на роботі на підставі наказу відповідача № 1610-к від 19.04.2016, а усі спірні витрати були понесені позивачем до дати видачі наказу відповідача про поновлення ОСОБА_1 на посаді на підставі рішення суду.

У зв'язку з цим, суд не вбачає у діях ОСОБА_1 будь-яких зловживань чи умисного невиконання своїх обов'язків, що є підставою для стягнення суми виплаченої допомоги по безробіттю з ОСОБА_1

Таким чином, матеріалами справи спростовуються твердження відповідача про те, що спірні витрати за період з 14.03.2016 по 06.04.2016 були понесені позивачем внаслідок умисного невиконання ОСОБА_1 своїх обов'язків чи зловживання ними.

Інші доводи відповідача, наведені ним у відзиві на позов не визнаються судом законними та обґрунтованими, оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір та правомірність проведених ОСОБА_1 виплат на загальну суму 4 302,92 грн.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 4 302,92 грн. є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Національного банку України (01601, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 9; ) на користь Ужгородського міського центру зайнятості (88009, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Новака, будинок 45; ) 4 302 (чотири тисячі триста дві) грн. 92 коп. коштів, які були виплачені як допомога по безробіттю.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова