ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.06.2017 Справа № 907/1215/15

Розглянувши матеріали справи

за позовом приватного комерційного підприємства "Ресурс-Захід", м. Івано -Франківськ

до відповідача 1 виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача 2 комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгород"

та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, м. Ужгород

про визнання незаконним (недійсним) та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання незаконним (недійсним) і скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно

Суддя Йосипчук О.С.

За участі представників сторін:

від позивача - Щеглов Є.С., предст. за дов. від 07.03.17 №1;

від відповідача 1 - Пекар В.І., предст. за дов. від 04.01.17;

від відповідача 2 -

від ІІІ-ї особи на боці відповідача - ОСОБА_4 - представник за дог. від 12.01.16

СУТЬ СПОРУ: визнання незаконним (недійсним) та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання незаконним (недійсним) і скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Вважає їх належним чином доведеними та обґрунтованими. Наголосив, що оскільки підстава, на якій ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 відпала у зв'язку зі скасуванням Вищим адміністративним судом України від 19.06.13 К/800/2692/13 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради 105 від 28.04.10 в частині п. 1.33, то таке підлягає визнанню незаконним та скасуванню, як і запис про державну реєстрацію, вчинений 18.05.10 КП "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" у Державному реєстрі прав.

Відповідач 1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях. Зокрема, посилається на те, що цей спір безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів гр.ОСОБА_1, яка має бути, але не є стороною спору у цьому провадженні через заперечення позивача про її залучення, як відповідача.

Відповідач 2 письмових пояснень по суті не подав та не направив свого представника у засідання суду.

У засіданні суду третьою особою подано повторне клопотання про залучення її до участі у справі як відповідача та припинення провадження у справі (Лист від 19.06.2017р.), яке судом відхилене через заперечення позивача у справі (ст.24 ГПК України).

У своїх поясненнях, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, гр.ОСОБА_1 також вважає позов таким, що не підлягає розгляду в господарських судах. Більше того, наголосила, що аналогічний позов з тим же складом осіб та позовними вимогами було заявлено в Ужгородський міськрайонний суд. Крім того, заявила суду про сплив строку позовної давності стосовно вимоги про скасування свідоцтва про право власності на об"єкт нерухомого майна.

Не погоджуючись з запереченнями інших учасників процесу, позивач наполягає на вирішенні саме господарським судом даного спору. Пояснив, що позовні вимоги обґрунтовані ним виключно з посиланнями на норми цивільного та господарського законодавства, зокрема, на норми, що регулюються зобов'язальним правом.

Заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши подані по справі доказові матеріали щодо спірного питання,

Суд констатує наступне:

Як встановлено судом та з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №48 від 24 лютого 2010 року "Про реєстрацію права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна" за результатами розгляду клопотання ПКП "Ресурс-Захід" вирішено Комунальному підприємству "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" провести реєстрацію права власності та оформити свідоцтва про право власності Приватному комерційному підприємству "Ресурс-Захід" на 68-квартирний житловий будинок (літ. А№) по АДРЕСА_1 загальною площею 6482,5 кв. м, в тому числі житловою - 2755,1 кв. м, цокольних приміщень - 636,8 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №64 від 17 березня 2010 року "Про внесення доповнення до рішення виконкому" визначено перелік квартир та офісних приміщень у 68-квартирному житловому будинку по вул. Гленца, 10, право власності на які слід зареєструвати за ПКП "Ресурс-Захід".

Далі, 31 березня 2010 року між ПКП "Ресурс-Захід" та ОСОБА_1 укладено попередній договір №55/32, відповідно до умов якого, сторони зобов'язались у майбутньому, в строк, передбачений п.5.1 договору (а саме: 31 липня 2010 року), укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири №32) по вул. Гленца, 10 у м. Ужгороді.

Поряд з цим, Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №105 від 28 квітня 2010 року "Про внесення доповнення до рішення виконкому" вирішено провести реєстрацію права власності та оформити свідоцтво про право власності, зокрема (п.1.33), громадянці ОСОБА_1 - на квартиру АДРЕСА_1

14 травня 2010 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на підставі вищенаведеного рішення (№105 від 28.04.2010 року) видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (серія НОМЕР_2, відповідно до якого ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 97,1 кв. м у АДРЕСА_1

На підставі зазначеного свідоцтва Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" здійснило державну реєстрацію права власності гр. ОСОБА_1 на квартиру за адресою: м. Ужгород, вул. Гленца, 10/32, про що 18 травня 2010 року внесено запис до Державного реєстру прав (реєстраційний номер майна 30026842).

Зважаючи на таке, та у відповідності до правил ст. 331 ЦК України, гр.ОСОБА_1 стала власником спірного житла виходячи із вищеприведеного та з огляду на наступне:

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Свідоцтво про право власності не є правочином, його наслідком не є виникнення, зміна чи припинення правовідносин, а є документом, яким оформляється (підтверджується) право власності. Поряд з цим, питання правомірності видачі та дії свідоцтва про право власності на нерухоме майно безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого таке свідоцтво видане.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент видачі спірного свідоцтва) свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимоги особи, яка вважає себе власником спірного нерухомого майна, до органу місцевого самоврядування та осіб, на яких покладено функції видачі правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на майно, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі та скасування державної реєстрації права власності у зв'язку з скасуванням судовим рішенням рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою для видачі свідоцтва і внесення реєстраційного запису, відтак незаконністю набуття права власності на спірне майно третьою особою у справі.

Таким чином, позовні вимоги в даній справі спрямовані на захист права власності на об'єкт нерухомого майна шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення його права з боку інших осіб, тобто між учасниками спору існує спір про право цивільне, що виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

- захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

- інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Судом встановлено, що спірне свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане на підставі скасованого рішення виконавчого комітету, є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності фізичної особи ОСОБА_1 на нерухоме майно. Отже, гр.ОСОБА_1, з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є носієм права власності на це спірне майно і, відповідно, особою, майнові права якої оспорюються позивачем у цьому спорі.

Зважаючи на таке, та позаяк, як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги в даній справі спрямовані на захист права власності на об'єкт нерухомого майна шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення його права з боку інших осіб спір про право цивільне), гр.ОСОБА_1 повинна бути відповідачем у спорі, де оспорюються її майнові права.

У контексті змісту позовної заяви, судом прийнято до уваги і те, що позивачем не наведено документально підтверджених відомостей про видачу йому документарного титулу на спірне майно та/або підтверджених відомостей про занесення до державного реєстру прав на нерухоме майно відомостей про майнові права позивача на спірне майно. Це у свою чергу підтверджує не намагання позивача, у спірній ситуації, відновити становище, яке існувало до порушення його права, а являє собою оспорювання права власності особою, яка має охоронюваний законом інтерес до права, правовласником якого є гр.ОСОБА_1 - третя особа у справі.

За загальним правилом, господарські суди вирішуючи питання про підвідомчість справ повинні враховувати вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де визначено, що місцевим господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та вимоги ст.ст. 1, 41, 12 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: а) участь у спорі суб'єкта господарювання; б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Водночас, звертаючись до суду із позовом, позивач, як з'ясовано, у категоричній формі заперечив проти участі у цьому спорі гр.ОСОБА_1 та заявив, згідно із матеріалами справи, про необхідність вирішення спору саме господарським судом у визначеному ним же суб'єктному складі. Зважаючи на таке, суд, виходячи із принципу диспозитивності звернення з позовом, не мав процесуальної можливості застосувати при вирішення спору, правила ст.24 ГПК України та самостійно залучити до участі у справі особу, майнові права якої оспорюються, і яка не відповідає суб'єктному складу у господарському процесі.

Слід зауважити, що право особи звернутись до господарського суду із позовом є диспозитивним та супроводжується конституційним правом на звернення до суду будь-якої підвідомчості за захистом своїх прав. Власне тому, судом не здійснено заміну неналежного відповідача та/або залучення іншого відповідача (ст.24 ГПК України), як з огляду на наведене вище, так і з огляду на правила ст.ст.3,10,18,27,37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент розгляду спору).

Подібна конструкція звернення позивача із позовом у спірній ситуації наводить на висновок про те, що у випадку, якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим, або належним позивачем у ній мала б бути особа, яка згідно із процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, суд не вправі ні залучити відповідну особу до участі у справі, а ні припиняти провадження у ній, а розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну заяву.

Зважаючи на таке, суд відмовляє у задоволенні позову з огляду на неналежність відповідачів.

За загальним правилом, належними є сторони, які є суб'єктами спірним правовідносин. Тобто, належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

При цьому, належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Свідоцтво про право власності не є правочином, його наслідком не є виникнення, зміна чи припинення правовідносин, а є документом, яким оформляється (підтверджується) право власності. Поряд з цим, питання правомірності видачі та дії свідоцтва про право власності на нерухоме майно безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого таке свідоцтво видане. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. Саме тому, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвернтаризації м.Ужгород, яке залучене позивачем в якості відповідача, не може бути належним відповідачем та відповідати у правовідносинах, учасником яких є не він, а гр.ОСОБА_1

Про викладене свідчить те, що у спірній ситуації, згідно з ч.1 ст.19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент видачі спірного свідоцтва) свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності. Тому, визнання недійсним свідоцтва про право власності як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав у судовому порядку, може бути предметом розгляду в господарських судах. Однак, пунктом п.1.33 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №105 від 28 квітня 2010 року, було вирішено провести реєстрацію права власності та оформити свідоцтво про право власності громадянці ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 А це вказує на те, що учасником спірних відносин є фізична особа - не суб'єкт господарювання.

Зважаючи на таке, а також приймаючи до уваги вказівки Постанови Вищого господарського суду від 08.02.2017р. по справі №907/1215/15 та правові позиції, які викладені у п.1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р., суд відмовляє у задоволенні позову з огляду на вищеприведене.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду

Повне рішення складено 22.06.17р.

Суддя Йосипчук О.С.