ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017р. Справа № 917/564/17

За позовом Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Злагода", вул. Центральна, 6, с. Пальчиківка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 38712

до Кіровської сільської ради, вул. Центральна, 6, с. Пальчиківка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 38712

про визнання права власності на рухоме пайове майно за набувальною давністю, зобов'язання зареєструвати право власності та зобов'язання виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв

Суддя Семчук О.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 09.02.2017р.);

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Виробничий сільськогосподарський кооператив "Злагода" (далі - позивач/ВСГК "Злагода") звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Кіровської сільської ради (далі - відповідач/сільська рада), про визнання права власності на рухоме пайове майно у кількості 77 одиниць загальною вартістю 491023,27 грн. за набувальною давністю; зобов'язання відповідача зареєструвати право власності на пайове майно на суму 491023,27 грн. з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно та зобов'язання виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв у кількості 67 осіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, ВСГК "Злагода" безперервно здійснював володіння пайовим майном, як підприємство-орендар з 2007 року і по цей час.

Відповідно до п. 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010р. № 30 (з наступними змінами), було здійснено автоматизований розподіл справи, за наслідком якого справа передана на розгляд судді Семчук О.С. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2017р.).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 14.04.2017р. порушено провадження у справі, розгляд якої призначено на 11.05.2017р.

11.05.2017р. в судовому засіданні була оголошена перерва до 30.05.2017р.

Ухвалою від 30.05.2017р. суд за клопотанням позивача продовжив строк вирішення спору на 15 днів та відклав розгляд справи на 15.06.2017р.

26.05.2017р. від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог (вх. № 6748). У вказаній заяві позивач просить визнати за набувальною давністю право власності на рухоме пайове майно у кількості 70 одиниць загальною вартістю 395783,01 грн.; зобов'язати відповідача зареєструвати право власності на пайове майно на суму 395799,27 грн. з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно; зобов'язати відповідача виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв у кількості 60 осіб.

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі постанова Пленуму ВГСУ № 18) передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Тобто позивачем, відповідно до чинних процесуальних норм, зменшено розмір позовних вимог щодо визнання права власності на рухоме пайове майно.

Проте, відповідно до абз. 3 п. 3.11. постанови Пленуму ВГСУ № 18 збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Таким чином, позивач не має права зменшувати позовні вимоги щодо двох заявлених ним немайнових вимог, а саме, зобов'язати відповідача зареєструвати право власності на пайове майно з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно та зобов'язати відповідача виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв.

Суд вважає, що змінивши вказані вимоги позивач тим самим змінює предмет позову, який відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України може бути змінено лише до початку розгляду господарським судом справи по суті. Розгляд по суті справи № 917/564/17 розпочався в судовому засіданні 11.05.2017р., про що зазначено у протоколі судового засідання від 11.05.2017р.

Тобто, позивачем безпідставно змінено заявлені ним у позові немайнові вимоги.

Враховуючи викладене, судом розглядаються наступні позовні вимоги:

- визнання за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно у кількості 70 одиниць загальною вартістю 395783,01 грн.;

- зобов'язання відповідача зареєструвати право власності на пайове майно на суму 491023,27 грн. з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно;

- зобов'язання відповідача виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв у кількості 67 осіб.

Відповідач у відзиві від 26.04.2017р. (вх. № 5666) просить змінити статус Кіровської сільської ради у судовому провадженні як відповідача, визнавши її третьою особою та залучити до участі у справі в якості відповідачів ОСОБА_2 Наглядової ради співвласників майнових паїв членів колишнього КСП ім. Леніна ОСОБА_3 та уповноважену особу від співвласників майнових паїв членів колишнього КСП ім. Леніна ОСОБА_4, так як, на відміну від сільської ради, вони мають доступ до обліку та руху майна колишніх членів КСП ім. Леніна та є представниками співвласників.

Представник позивача заперечував проти заміни відповідача по справі.

Керуючись ч. 2 ст. 24 ГПК України господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Представник позивача заперечував проти заміни відповідача по справі.

Виходячи з викладеного, суд відмовив у задоволенні клопотання Кіровської сільської ради про заміну відповідача по справі.

У відзиві від 06.06.2017р. відповідач позов заперечує, посилаючись на неможливість набуття права власності на рухоме майно за рішенням суду, а також на те, що Кіровська сільська рада є неналежним відповідачем по справі.

Представник позивача в судових засіданнях наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених у позовній заяві з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечував, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

В судовому засіданні 15.06.2017р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

ВСК Злагода є правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" (з 2013 p.), яке у свою чергу утворилося в результаті реорганізації Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна у 2000 році.

Позивач стверджує, що весь цей час ТОВ Злагода та ВСК Злагода були єдиним орендарем пайового майна співвласників майнових паїв колишнього КСП ім. Леніна. Протягом 17 років вартість майна, що передавалось в оренду, схов, зберігання корегувалась на вартість викупленого або ліквідованого майна за погодженням зборів співвласників. За останні роки перелік орендованого майна та його вартість значно зменшилась. Окрім того, у зв'язку із його застарілістю та невідповідністю виробничим процесам деяка кількість майна не була включена до складу майна, що передавалось орендарю в оренду. Таке майно не було відокремлено в натурі та залишилось на зберіганні та утриманні ВСК Злагода.

Таким чином позивач вважає, що на сьогодні виникло достатньо підстав для отримання ним за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно колишніх членів КСП ім. Леніна, яке перебувало у користуванні підприємства до 2007р., та за яким його власники не зверталися до орендаря та уповноважених осіб протягом більш ніж 8 років.

На підтвердження факту володіння пайовим майном позивач вказує наступні обставини.

У зв'язку із проведенням на загальнодержавному рівні реформування аграрного сектору економіки України було здійснено паювання майна КСП їм. Леніна з подальшим його реформування у СГ ТОВ Злагода.

Дане розпаювання регулювалося Указом Президента Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки від 03.12.1999р. N 1529/99.

Відповідно до п. 2.1. Методичних рекомендації про приватизацію майна колективних сільськогосподарських підприємств від 02.10.1992р. (схвалених Міністерством сільського господарства і продовольства України та Українською академією аграрних наук) право на майновий пай у колективному сільськогосподарському підприємстві мають усі члени його трудового колективу - працюючі, пенсіонери за віком, інваліди, незалежно від того, де вони працюють (працювали) і які функції виконують (виконували): працівники полів, ферм, переробних цехів, обслуговуючих виробництв, керівники, спеціалісти, а також зайняті в об'єктах соціально-побутової сфери.

Пізніше Постановою КМУ № 177 від 28.02.2001р. Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки було уточнено та затверджено Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення.

Пайовий майновий фонд колишнього КСП ім. Леніна був розподілений між усіма особами, які мають право на майнові паї даного підприємства, включаючи всіх членів підприємства, а також осіб, за якими відповідно до законодавства зберігається право на майновий пай.

Оскільки ефективне використання пайового майна за цільовим призначенням не можливе без його цілісного застосування, то майно КСП їм. Леніна було розпайоване, але передане, як цілісний майновий комплекс, що знаходився у володінні та користуванні співвласників майнових паїв.

Загальна сума пайового майна членів КСП «ім. Леніна» станом на 2000 рік становила

8 086 891,53 грн. відповідно договору про спільне володіння, користування та розпорядження від 16.06.2000р.

Загальна вартість майна, яке було передано за Договором оренди від 22.02.2001р. повністю збігається із вартістю майна, яке було передано за Договором про спільне володіння, користування та розпорядження пайовим майном, що знаходиться в спільній частковій власності від 16.06.2000р., а це, на думку позивача, означає, що в оренду було передано 100% пайового майнового фонду колишнього КСП «ім. Леніна». Також це підтверджується Довідкою від Уповноважених осіб Співвласників від 26.01.2017р. та Довідкою від ВСК «Злагода» про загальну вартості пайового майна, яке було передано за Договорами оренди від 30.01.2017р.

Отже, позивач стверджує, що майно осіб, які не були присутні на зборах та з невідомих причин не підписували «Договір про спільне володіння, користування та розпорядження пайовим майном, що знаходиться у спільній частковій власності» також було передано в оренду на той час СГ ТОВ «Злагода».

Як зазначає позивач, у 2007 році зборами співвласників майнових паїв колишнього КСП «ім. Леніна» було прийнято рішення про відокремлення майна, яке не використовується і не буде в подальшому використовуватися в господарській діяльності (або його ліквідацію) орендаря та внесення змін до договору оренди в частині визначення вартості майна та його переліку. Таким чином у 2007 році вказане у Додатковій Угоді № 1 від 20.10.2007р. до «Договору оренди майна» від 20.02.2001р. майно (як рухоме, так і нерухоме) на суму 714308,62 грн. вибуло з оренди, але у зв'язку з відсутністю заяв на його отримання, купівлю та інше, залишилось на зберіганні у орендаря СГ ТОВ «Злагода» (за відповідним погодженням з уповноваженою особою ОСОБА_5 обраного зборами співвласників).

Позивач вважає, що саме з дати укладення додаткової угоди № 1 від 20.10.2007р. слід обраховувати 8-річний строк необхідний для виникнення права власності за набувальною давністю на рухоме майно, яке вибуло з оренди.

Суд, дослідивши надані позивачем докази, встановив наступне:

16.06.2000р. власники майнових паїв колишнього КСП «ім. Леніна» уклали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності (копія договору т. 2, а.с. 7-8).

Відповідно до додатків №1 та № 2 до договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, загальна сума пайового майна членів КСП ім. Леніна становила 7 604 562,21 грн.

Вказаним договором співвласники домовилися спільно володіти, користуватися та розпоряджатися пайовим майном, яке вони погоджуються отримати у спільну часткову власність, як єдиний майновий комплекс (п. 1.1. договору).

Відповідно до розділу 2 вказаного договору з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання договору, співвласники делегують ОСОБА_5. Його повноваження визначені п. 2.2. договору.

22.02.2001р. між співвласниками майна, в особі Уповноваженого ОСОБА_5 та СТОВ «Злагода» було укладено договір оренди основних засобів, загальною вартістю 5 619 220,16 грн. (копія договору т. 2, а.с. 85-86), а також договір про безоплатне користування майном загальною вартістю 377581 грн. (копія договору т. 2, а.с. 114-115).

Згідно п. 1.1. договору оренди від 22.02.2001р. співвласники передають належні їм на праві спільної власності основні засоби господарству (СТОВ "Злагода") в оренду строком на десять років.

20.10.2007р. між співвласниками пайового майна та СТОВ "Злагода" було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди пайового майна, що знаходиться у спільній частковій власності колишніх членів КСП "ім. Леніна" від 16.06.2000р. в частині зміни вартості переданого в оренду пайового майна та змін до відповідного переліку пайового майна, із переліку пайового майна було виключено майно, яке не використовується і не буде в подальшому використовуватись в господарській діяльності підприємства, в кількості 112 одиниць на загальну суму 714 308,62 грн. (т. 2, а.с. 118-119).

Аналізуючи умови цієї додаткової угоди, суд дійшов висновку, що твердження позивача щодо того, що вказаною додатковою угодою № 1 були внесені зміни до договору оренди майна від 20.02.2001р. є безпідставним.

Крім цього, вказану додаткову угоду укладено між СТОВ "Злагода" та співвласниками пайового майна колишнього КСП "ім. Леніна", в особі уповноваженого ОСОБА_6, проте від імені орендодавця (співвласників) додаткову угоду № 1 підписано уповноваженою особою від співвласників майнових паїв членів колишнього КСП "ім. Леніна" ОСОБА_7

Позивачем не доведено, чому замість ОСОБА_5 цю додаткову угоду підписано ОСОБА_7, враховуючи те, що відповідно до договору від 16.06.2000р. ОСОБА_5 є уповноваженою особою від співвласників строком на 10 років.

Таким чином суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази внесення змін саме до договору оренди від 22.02.2001р. Вказаний договір діяв 10 років (п. 6.2. договору).

02.04.2011р. між співвласниками майна та СТОВ "Злагода" укладено новий договір оренди, згідно якого загальна вартість основних засобів, які передаються в оренду, становить 6114706,02 грн. (п. 1.5. договору).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Умови набуття права власності за набувальною давністю встановлені ст. 344 ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 344 ЦК України передбачено, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З урахуванням викладеного підставою для визнання права власності за набувальною давністю на рухоме пайове майно, яке є предметом спору по даній справі, повинно бути добросовісне, відкрите, безперервне володіння особою цим майном протягом восьми років після закінчення строку договору.

Оскільки договір оренди пайового майна від 22.02.2001р., відповідно до якого за твердженням позивача йому було передано в оренду спірне рухоме майно, діяв до 22.02.2011р., то передбачений ч. 3 ст. 344 ЦК України 5-річний строк з часу спливу позовної давності ще не закінчився. Тобто, відсутні підстави для набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами чинного законодавства, господарський суд дійшов до висновку, що вимога позивача про визнання права власності на на рухоме пайове майно у кількості 70 одиниць загальною вартістю 395783,01 грн. за набувальною давністю є передчасною, а отже задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача зареєструвати право власності на пайове майно на суму 491023,27 грн. з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно та зобов'язання виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв у кількості 67 осіб, суд зазначає, що вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання права власності, а отже теж не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати понесені позивачем, йому не відшкодовуються у зв'язку із відмовою у задоволенні позову.

Судом встановлено, що з врахуванням зменшення позивачем розміру позовних вимог щодо визнання права власності, ним зайво сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1428,61 грн.

Згідно пп. 1 п. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки від позивача не надходило клопотання про повернення зайво сплаченого судового збору, питання щодо повернення судового збору буде вирішено судом після звернення позивачем з відповідним клопотанням до суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.06.2017р.

Суддя О.С. Семчук