ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р.Справа № 916/955/17

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від прокуратури - Радянський О.Ю.,

від позивача - Штоля А.О.,

від відповідачів:

1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради - Зубенко В.О.,

2) ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин, зобов'язання повернути комунальне майно, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про:

- визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахисних споруд другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами 27.12.2012 р. шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 27.12.2012 р. № 27/12/12;

- зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути на користь позивача комунальне майно - вищезазначену берегозахисну споруду.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

27.12.2012 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12.

Відповідно до п.п. 1.1 - 2.1 договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. Для реалізації спільного проекту задіються берегозахисні споруди другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1, а саме: траверс № 17, бетонована площадка площею 96,80 кв.м, бетонована площадка площею 278,20 кв.м, підпірна стінка довжиною 67,2 м.

Пунктом 2.4.1 договору встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 має право користуватися берегозахисними спорудами, траверс №17, бетонована площадка площею 96,80 метрів квадратних, бетонована площадка площею 278,20 метрів квадратних, підпірна стінка довжиною 67,2 метри, знову збудована пляжоутримуюча буна, згідно з їх цільовим призначенням та умовами договору протягом строку, на який він укладений.

Згідно з п. 6.2 договору строк останнього починає свій перебіг з моменту підписання сторонами та триває до 31.12.2033 р.

Відповідно до п. 1.4 договору берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеси, а підприємцю надається право користуватися нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору.

Так, прокурор вважає, що вказаний договір є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договору оренди комунального майна.

Як вказує прокурор, вказана берегозахисна споруда обліковується на балансі Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі розпорядження Одеської обласної ради № 62/р-96 від 17.09.1996 р. «Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради» та рішення Одеської міської ради № 552 від 13.12.1996 р. «Про прийняття до комунальної власності міста майна Одеського протизсувного управління».

Посилаючись на ст. 203 Цивільного кодексу України, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, прокурор вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Прокурор зазначає, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають установленим ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а приховує договір оренди вказаного об'єкту нерухомості, оскільки передається підприємцю для здійснення підприємницької діяльності та містить істотні умови договору оренди, зокрема: об'єкт оренди (п.п. 1.1, 1.2 договору), термін на який укладається договір оренди (п. 6.2 договору), а тому правовідносини, що виникли між сторонами повинні регулюватись Законами України «Про місцеве самоврядування України» та «Про оренду державного та комунального майна».

Разом з цим, відповідно до ст. ст. 2, 5, 11, 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" та ст. 25, ч. 5 ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" передача комунального майна у користування може здійснюватись виключно на підставі рішень сесії ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається в користування.

Крім цього прокурор зазначає, що розпорядженням Одеського міського голови від 11.12.1999 р. № 1310-01 р затверджено Порядок проведення конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, яким передбачено обов'язковість конкурсної процедури передачі в оренду комунального майна.

Разом з цим, за ствердженнями прокурора, Одеською міською радою рішення про передачу в користування фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 берегозахисних споруд другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1, а саме: траверсу № 17, бетонованої площадки площею 96,80 кв.м, бетонованої площадки площею 278,20 кв.м, підпірної стінки довжиною 67,2 м не приймалось, відповідні повноваження щодо укладання таких договорів Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не делегувались.

Як зазначає прокурор, Положенням про Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-VI, також до повноважень Управління не віднесено питання про комунального майна територіальної громади міста Одеси, яке перебуває на балансі Управління.

Відповідно до п. 2.1.5 Положення Управління має право залучати на договірних засадах кошти та матеріальні ресурси суб'єктів підприємницької діяльності для ремонту та реконструкції об'єктів берегозахисного комплексу узбережжя стосується лише об'єктів, які вже перебувають у користуванні відповідних суб'єктів.

Так, посилаючись на ст. 235 Цивільного кодексу України, прокурор вказує, що удаваним визначено правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторонами насправді вчинено.

Отже, прокурор зазначає, що в порушення вищезазначених норм Законів України «Про оренду державного та комунального майна» та «Про місцеве самоврядування в Україні» берегозахисні споруди другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1, а саме: траверс № 17, бетонована площадка площею 96,80 кв.м, бетонована площадка площею 278,20 кв.м, підпірна стінка довжиною 67,2 м, що перебуває у комунальній власності м. Одеси, передано у користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 без прийняття відповідного рішення сесії Одеської міської ради, проведення оцінки майна та проведення конкурсної процедури.

Так, прокурор зазначає, що вказані обставини відповідно до ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, є підставою для визнання вчиненого правочину недійсним та зобов'язати повернути берегозахисну спору до комунальної власності м. Одеси.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.04.2017 р. позовну заяву Заступника прокурора Одеської області прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/955/17, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

Разом з тим слід зазначити, що чинним процесуальним законодавством передбачено право прокурора на звернення до господарського суду в інтересах держави з позовною заявою, в якій прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень частини третьої цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до статті 29 ГПК України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави визначені статтею 23 Закону, а саме: у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону України „Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як зазначено в пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99, поняття „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", що міститься в частині другій статті 2 ГПК України, означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Із врахуванням того, що „інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах.

Також Конституційний суд у рішенні від 8 квітня 1999 року у справі N 3-рп/99 вказав, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарюючих товариств з частиною державної власності у статутному фонді. Разом з тим, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Як зазначено прокурором у позові, підставою представництва інтересів держави в суді є відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру" наявність порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Так, за ствердженнями прокурора, оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів. Таким чином прокурор стверджує, що регулювання відносин оренди комунального майна з порушенням законодавства України спричиняє державі і територіальній громаді економічні збитки, перешкоджає здійсненню передбаченого Конституцією України права власності на комунальне майно та тягне нераціональне його використання. Так, прокурор вказує, що враховуючи те, що Одеська міська рада, яка відповідно до вимог чинного законодавства є розпорядником спірного нерухомого майна, не вжила жодних заходів щодо визнання недійним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12 укладеного 27.12.2012 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та повернення до комунальної власності м. Одеси спірного нерухомого майна, виникла необхідність представництва прокуратурою Одеської області в суді інтересів держави в особі Одеської міської ради. Відтак, прокурор обґрунтовує звернення до суду із заявленим позовом.

Позивач повністю підтримує позицію прокурора та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, про що зазначено в наданих до суду письмових поясненнях (а.с. 45-52). Зокрема, позивач зазначає, що згідно з розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 17.09.1996 р. № 62/р-96 „Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради", на підставі акту приймання-передачі від 01.01.1997 р. та відповідно до рішення Одеського міськвиконкому „Про прийняття до комунальної власності міста майна протизсувного управління" від 13.12.1996 р. № 552 у комунальну власність Одеської міської ради було передану всю матеріально-технічну базу, у тому числі берегозахисні інженерні споруди. Також позивач вказує, що у спірному договорі відсутні істотні умови договору про спільну діяльність, зокрема, відсутнє визначення спільних дій або ведення спільних справ сторін, в той же час наявні взаємні права і обов'язки у розділі 2 договору; відсутня умова участі сторін у результатах спільних дій, а також відсутнє визначення самих результатів спільних дій, на які має бути спрямований договір про спільну діяльність; відсутні умови покриття витрат і збитків учасників у процесі здійснення спільних дій. Натомість, як вказує позивач, за умовами спірного договору управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради передало ФОП ОСОБА_4 у користування берегозахисні споруди другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1). Також позивач вказує, що п.п. 2.3.3, 2.3.4, 2.3.5 договору встановлено обов'язок ФОП ОСОБА_4 за власні кошти розробити проекту документацію та отримати всі необхідні дозволи для виконання робіт з будівництва, виконати роботи із капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисних споруд, а також ввести в експлуатацію зазначену споруду. Пунктом. 2.3.11 спірного договору передбачено обов'язок ФОП ОСОБА_4 укласти договори страхування майна (берегозахисних споруд). Таким чином, позивач вважає, що спірний договір від 27.12.2012 р. № 27/12/12 містить істотні умови договору оренди стосовно права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, а також реконструкції та капітального ремонту. Наразі позивач зауважує, що Одеською міською радою не було прийнято рішення про передачу у користування ФОП ОСОБА_4 спірної берегозахисної споруди, а також конкурс на право укладання оренди даного об'єкту проведено не було, а в управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради відсутні повноваження на укладання договорів оренди комунального майна. Враховуючи зазначене, позивач підтримує позовні вимоги прокуратури Одеської області та вважає, що спірний договір є удаваним та вчинено сторонами для приховання договору оренди комунального майна, яке належить територіальній громади м. Одеси.

Відповідач - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради позов визнає частково з підстав, зазначених у поясненнях (а.с. 131-132). Зокрема, відповідач вказує, що вказані берегозахисні споруди у вигляді траверсу № 17, бетонованих майданчиків та підпірної стінки є берегозахисні споруди, які були споруджені до проектних завдань на протизсувні заходи другої черги протизсувних споруд (ділянка від пляжу «Аркадія» до мису «Великий Фонтан») морських берегозахисних споруд. Як вказує відповідач, замовником зазначених проектних робіт у 1966 році виступало Одеське обласне протизсувне управління, яке в середині 90-х років було ліквідовано, внаслідок чого Одеською міською радою було прийняте рішення про створення управління інженерного захисту території міста. Виконавцем вказаних проектних завдань на протизсувні заходи була Одеська філія Державного республіканського інституту по проектуванню комунальних споруд міст України „Укргіппрокомунбуд". У відповідності до розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 17 вересня 1996 року № 62/р-96 Одеським обласним протизсувним управлінням відповідно до акту приймання-передачі від

01.01.1997 року було передано усю матеріально-технічну базу на баланс управління капітального будівництва міського виконавчого комітету. В результаті цього розпорядженням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 62-р від 24.01.1997 року на виконання рішення Одеського міськвиконкому № 552 від 13.12.1996 року «Про прийняття до комунальної власності міста майна протизсувного управління», управлінням капітального будівництва міськвиконкому було передано на баланс управління інженерного захисту території міста матеріально-технічну базу Одеського обласного протизсувного управління, у склад якого входили берегозахисні споруди, у тому числі й штучні піщані пляжі міста Одеси. Так, у 2002 році Одеською міською радою було прийнято рішення про реорганізацію управління інженерного захисту території міста в управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради. Як стверджує відповідач, Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради відповідно до вимог цивільного та господарського кодексів України укладались договори про співробітництво та організацію взаємовідносин. Відповідач вказує, що на думку прокурора спірний договір є удаваним, а саме приховує інший договір - договір оренди. Проте, як зазначає відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не можуть бути об'єктом оренди гідротехнічні захисні споруди, до яких відноситься берегозахисна споруда у вигляді траверсу, що є предметом даного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин. Так, відповідач вказує, що Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради позовні вимоги прокурора в частині визнання договору недійсним визнає, а в частині повернення майна на користь Одеської міської ради у разі задоволення позову просить суд зобов'язати відповідача - ФОП ОСОБА_7 повернути орендоване майно на користь Управління як балансоутримувача зазначеного майна.

Відповідач - ФОП ОСОБА_4 проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с. 96-102). Зокрема, відповідач вказує, що прокурор жодним чином не з'ясував дійсну мету правочину, справжню волю сторін при укладенні договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12, а дійшов припущення, що об'єкт нерухомості передається підприємцю для здійснення підприємницької діяльності, що не відповідає дійсним обставинам справи. Як вказує відповідач, на час укладення договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12 ФОП ОСОБА_8 була (і є на даний час) власником ресторану „ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1), який знаходиться на земельної ділянці (є відповідний договір оренди з Одеською міською радою), яка межує з берегозахисними спорудами, визначену у п. 1.2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12. Відповідач зазначає, що як вбачається з акту обслідування берегозахисних споруд від 17.12.2012 року, технічний стан берегозахисної споруди є вкрай незадовільним, ділянками вимито підставу з-під підпірної стінки, що може привести до повного руйнування зазначеної берегозахисної споруди у вигляді ділянки підпірної стінки. Так, у разі руйнування берегозахисної споруди під загрозою буде існування ресторану „ІНФОРМАЦІЯ_1", який також буде руйнуватися під впливом морської стихії. Також відповідач вказує, що діючим законодавством України не передбачена можливість оренди берегозахисних споруд. Так, ч. 2 ст. 4 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" (редакція від 21.04.2011 року) встановлено, що об'єктами оренди не можуть бути, у тому числі, захисні споруди цивільного захисту, а саме: водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми). Відповідач вказує, що берегозахисна споруда, зазначена у п. 1.2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12 є гідротехнічною спорудою у відповідності до визначень Державних будівельних норм - ДБН В.2.4-3:2010 та ДБК В.1.1-24:2009. У зв'язку з наведеним відповідач зазначає, що твердження прокурора стосовно того, що ФОП ОСОБА_9 мала можливість укласти договір оренди берегозахисної споруди з Одеською міською радою згідно положень Закону України «Про місцеве самоврядування України», Закону України «Про оренду державного та комунального майна», розпорядження Одеського міського голови від 11.12.1999 р. № 1310-01р «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю", не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства України. Пунктом 1.3 договору передбачено, що ФОП ОСОБА_4 бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі реконструкцію або капітальний ремонт берегозахисних споруд у вигляді траверсу № 17, бетонованого майданчика площею 96,8 кв.м, бетонованого майданчика площею 278,2 кв.м, підпірної стінки довжиною 67,2 м, будівництво берегозахисної споруди у вигляді пляжоутримуючої буни. Згідно п. 1.4 договору берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеса, а ФОП ОСОБА_4 надається право користування нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору. Пунктом 1.5 договору передбачено, що право власності на новозбудовану берегозахисну споруду безоплатно переходить у власність територіальній громади міста Одеси. Так, за ствердженнями відповідача, умови договору не передбачають виникнення у ФОП ОСОБА_4 повного або часткового права власності на берегозахисну споруду. Також відповідач вказує, що, на його думку, спірний договір з огляду на зміст правовідносин є змішаним та за своєю правовою природою відповідає зобов'язальним правовідносинам, що виникають з договорів підряду (виконання робіт з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди) та договорів про спільну діяльність (об'єднання коштів та майна з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані). Як вказує відповідач, за спірним договором берегозахисні споруди не передавались ФОП ОСОБА_4, так як відсутній акт прийому-передачі берегозахисних споруд. Також відповідач стверджує, що ним було замовлено у спеціалізованій організації Проект берегозахисних робіт в районі траверсу № 17 (перший етап), який затверджений Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (лист № 15 від 28.02.2013 р.) та приступила до виконання відповідних робіт і на даний час загрозу руйнування ресторану „ІНФОРМАЦІЯ_1" значно зменшено. З огляду на вказане, спростовується позиція прокурора щодо визначення правової природи спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин як договору про спільну діяльність та його невідповідність установленим вимогам ст. 1130 Цивільного Кодексу України. Отже, відповідач вказує, що зазначені вище обставини свідчать про те, що уклавши договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП ОСОБА_4 діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, володіли необхідною цивільною дієздатністю, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обов'язків, які передбачені договором. За таких обставин, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

27 грудня 2012 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12, відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Згідно п. 1.2 договору для реалізації спільного проекту задіються берегозахисні споруди другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1, згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору (додаток № 1).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що підприємець бере на себе зобов'язання виконати за власний рахунок на безповоротній основі реконструкцію або капітальний ремонт берегозахисних споруд, а саме: траверс № 17, бетонована площадка площею 96,80 кв.м, бетонована площадка площею 278,20 кв.м, підпірна стінка довжиною 67,2 м, а також будівництво берегозахисної споруди у вигляді пляжоутримуючої буни.

В п. 1.4 договору визначено, що берегозахісна споруда є власністю територіальної громади міста Одеса, а підприємцю надається право користування нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору. При цьому новобуздована берегозахисна споруда у вигляді пляжоутримуючої буни безоплатно переходить у власність територіальної громади м. Одеса (п. 1.5 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору для досягнення цілей, вказаних в розділі 1 договору, Управління забезпечує:

- технічними даними, які визначені відповідними технічними документами (п. 2.1.1.);

- технічною інформацією необхідною для проведення обстеження берегозахисних споруд, підготовки та проведення капітального ремонту та/або реконструкції, вимогами до їх експлуатації (п. 2.1.2.);

- розробку технічних умов технічного завдання для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисних споруд (п. 2.1.3.);

- допомогу в погодженні та затвердженні в установленому порядку проектної документації з ремонту та/або реконструкції аварійних берегозахисних споруд: Траверс № 17 другої черги ПЗС, бетонована площадка площею 96,80 кв.м, бетонована площадка площею 278,20 кв.м, підпірна стінка довжиною 67,2 м, що розміщені в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС (п. 2.1.4.).

Також Управлення надає підприємцю рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруд, надає методичну допомогу (п. 2.1.5.).

Згідно п. 2.2 договору Управління має право:

- контролювати наявність, стан, напрями та ефективність використання, хід виконання робіт з реконструкції та/або капітального ремонту, будівництва берегозахисних споруд задіяних згідно розділу 1 цього договору (п. 2.2.1.);

- вступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану берегозахисних споруд внаслідок невиконання або неналежного виконання підприємцем умов цього договору (п. 2.2.2.);

- достроково розірвати договір в односторонньому порядку у разі ухилення підприємцем від виконання приписів Управління, невиконання підприємцем цілком або частково умов цього договору, порушення підприємцем Правил обладнання та експлуатації пляжів м. Одеса, невикористання берегозахисних споруд або використання їх не за цільовим призначенням. Розірвання договору в односторонньому порядку відбувається на підставі Приписів управління шляхом письмового повідомлення підприємця.

Відповідно до п. 2.3 договору для досягнення цілей, вказаних в розділі 1 договору підприємець зобов'язан:

- за власні кошти, силами спеціалізованої організації провести обстеження технічного стану аварійних берегозахисних споруд (п. 2.3.1.);

- за результатами обстеження берегозахисних споруд та висновків спеціалістів замовити за власний рахунок та погодити у встановленому порядку проектну документацію з ремонту та/або реконструкції берегозахисних споруд (п. 2.3.2.);

- виконати роботи з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисних споруд відповідно до графіку виконання робіт, який складається підприємцем та узгоджується сторонами і є невід'ємною частиною договору (додаток № 2) (п. 2.3.3.);

- за власні кошти замовити і силами спеціалізованої організації розробити проекту документацію з будівництва берегозахисної споруди у вигляді пляжоутримуючої буни та погодити її у порядку, встановленим чинним в Україні законодавством. Отримати всі необхідні дозволи для виконання робіт з будівництва (п. 2.3.4.);

- силами ліцензованої будівельної організації виконати роботи з будівництва берегозахисної споруди у вигляді пляжоутримуючої буни відповідно до графіку виконання будівельних робіт (додаток № 2) (п. 2.3.5.);

- відповідно до чинного законодавства ввести в експлуатацію новозбудовану берегозахисну споруду у вигляді пляжоутримуючої буни (п. 2.3.6.);

- в подальшому своєчасно здійснювати за власний рахунок капітальний, поточний та інші види ремонтів берегозахисних споруд, а також у терміни і в обсягах зазначених Приписами Управління ремонтно-відновлювальні і профілактичні роботи з метою підтримки берегозахисних функцій споруд. Ця умова договору не розглядається як дозвіл на здійснення поліпшень берегозахисних спору (п. 2.3.7.);

- у разі, якщо підприємець подає заяву на погодження Управлінням здійснення невід'ємних поліпшень берегозахисних споруд, він зобов'язан надати експертний висновок та проектно-кошторисну документацію на здійснення невід'ємних поліпшень. Здійснення невід'ємних від берегозахисних споруд поліпшень оформлюється додатковим договором (п. 2.3.8.);

- забезпечити Управлінню доступ на берегозахисні споруди з метою перевірки їх стану і відповідності напряму використання за цільовим призначенням (п. 2.3.9.);

- дотримуватись вимог законодавства, будівельних норм, рішень органів місцевого самоврядування щодо використання берегозахисних споруд та уникати дій, які можуть шкідливо вплинути на їх протизсувні властивості, що включає будівництво будь-яких капітальних об'єктів; не здійснювати на капітальних берегозахисних спорудах (траверс № 17 другої черги ПЗС, бетонована площадка площею 96,80 кв.м, бетонована площадка площею 278,20 кв.м, підпірна стінка довжиною 67,2 м, що розміщені в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС) будівництво, реконструкцію або будь-які будівельні роботи, у т.ч. і підготовчі, до одержання й передачі Управлінню повністю оформленої та узгодженої дозвільної документації (п. 2.3.10.);

- протягом місяця після укладання цього договору укласти договори страхування майна (берегозахисні споруди) на суму не менше ніж його балансова вартість, на користь Управління, яке несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження берегозахисних споруд та обов'язкового страхування відповідальності перед третіми особами на випадок спричинення збитків у результаті власної діяльності у порядку визначеному законодавством і надати Управлянню копії страхових полісів та платіжних доручень. Постійно поновлювати договори страхування таким чином, щоб увесь строк дії договору майно (берегозахисні споруди) та відповідальність були застраховані (п. 2.3.11.);

- після створення пляжу в світлий час доби нести відповідальність за безпеку життя і здоров'я відпочиваючих та інших осіб, які перебувають на території берегозахисних споруд згідно із законодавством (п. 2.3.12.);

- у разі зміни рахунку, назви підприємства, телефону, юридичної адреси повідомляти про це Управління у тижневий строк (п. 2.3.13).

За умовами п. 2.4 договору підприємець має право:

- користуватися берегозахисними спорудами, траверсом № 17 другої черги ПЗС, бетонованою площадкою площею 96,80 кв.м, бетонованою площадкою площею 278,20 кв.м, підпірною стінкою довжиною 67,2 м, новозбудованою пляжоутримуючою буною згідно з їх цільовим призначенням та умовами даного договору протягом строку, на який він укладений (п. 2.4.1.);

- якщо після проведення ремонтних та будівельних робіт між траверсом № 17 та новозбудованою пляжоутримуючою буною утворюється піщаний пляж, підприємець має право користуватися ним протягом дії даного договору без надання громадянам платних послуг оздоровчо-пляжного сервісу підвищеної якості (п. 2.4.2.);

- достроково припинити дію договору, письмово попередивши про це Управління за два місяці (п. 2.4.3.);

- одержувати від Управління наявну в нього технічну, проектну-кошторисну документацію для виконання робіт з ремонту берегозахисних споруд згідно заходів, розроблених Управлінням на поточний рік (п. 2.4.4.).

Згідно п. 6.1 договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 6.2 договору строк останнього починає свій перебіг з моменту підписання сторонами та триває до 31.12.2033 р.

За умовами п. 6.3 договору закінчення строку останнього не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Пунктом 6.4 договору встановлено, що якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковим договором до цього договору.

Згідно з п. 6.5 договору зміни у цей договір набирають чинності із моменту належного оформлення сторонами відповідного додаткового договору до цього договору, якщо інше не встановлено у самому додатковому договорі, цьому договорі або у чинному законодавстві України.

Відповідно до п. 6.6 договору чинність останнього припиняється внаслідок:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- достроково за взаємною згодою сторін, за рішенням суду або відповідно до п. 2.2.3 цього договору;

- банкрутства підприємця;

- ліквідації Управління та/або підприємця.

На думку прокурора та позивача, вказаний договір є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договору оренди комунального майна. У зв'язку з цим прокурор та позивач вважають, що договір оренди комунального майна, укладений сторонами шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12, підлягає визнанню недійсним.

Так, стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 вказаного Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

В свою чергу недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В ст. 181 Господарського кодексу України, яка визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зазначається, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Наразі слід зазначити, що спірний договір укладено між сторонами в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено печатками.

Заявляючи позов про визнання недійсним спірного договору, прокурор та позивач мають довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Так, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають установленным ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а тому приховують договір оренди об'єкту нерухомості, оскільки підприємцю передається для здійснення підприємницької діяльності об'єкт нерухомості. Також договір містить істотні умови договору оренди, однак до повноважень Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не віднесено право щодо укладання договорів оренди комунального майна.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно зі статтею 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів.

Таким чином, обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Стосовно правової природи спірного договору співробітництва та організації взаємовідносин № 27/12/12 слід зазначити, що вказаний договір, з огляду на зміст правовідносин, є змішаним та за своєю правовою природою відповідає зобов'язальним правовідносинам, що виникають з:

- договорів підряду (виконання робіт з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди);

- договорів про спільну діяльність (об'єднання коштів та майка з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані).

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 Цивільного кодексу України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як вбачається із змісту наведеного вище спірного договору, а саме пункту 1.1, сторонами чітко визначено мету його укладання - спільна діяльність по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

При цьому слід зауважити, що про необхідність утримання у належному технічному стані берегозахисних схилоукріплювальних споруд, поточний і капітальний ремонт цих споруд свідчать й Правила експлуатації споруд інженерного захисту територій населених пунктів від зсувів та обвалів, затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 18.02.2013 р. N 56, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 березня 2013 р. за N 374/22906. Вказані Правила встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які здійснюють діяльність, пов'язану з експлуатацією споруд інженерного захисту від зсувів та обвалів, щодо визначення стану цих споруд та їх придатності (або непридатності) до подальшої експлуатації та порядок виконання їх обстежень і оцінки технічного стану. В п. 4.9. вказаних Правил зазначено, що поточний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: улаштування (відновлення) контрольно-вимірювальної апаратури; відновлення судноплавних та дорожніх знаків; закладення осідань, тріщин, вибоїн, каверн; відновлення з'їздів, сходів і парапетів з частковою заміною конструкції; відновлення профілю і посилення конструкції споруди; відновлення покриття споруди; відновлення існуючих сходів і з'їздів або облаштування нових. Згідно п. 4.10 Правил капітальний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: відновлення або заміну зруйнованого кріплення укосів бетонними, залізобетонними та кам'яними плитами, відсипним і брукованим каменем; улаштування нового кріплення укосів з бетонних, залізобетонних та кам'яних плит, відсипного та брукованого каменя; відновлення та заміну пошкоджених парапетів, перильних огорож, сходів, хвилевідбійних та підпірних стінок; перебудову дерев'яних підпірних стінок із заміною матеріалу конструкції на камінь, бетон або залізобетон; відбудову або заміну окремих підводних і надводних частин берегозахисних схилоукріплювальних споруд; ліквідацію пошкоджень у підводних частинах конструкцій; заміну всіх пошкоджених щитів та затворів, ремонт і заміну підйомних механізмів.

Для досягнення вищевказаних цілей сторонами й було укладено договір про співробітництво, за яким сторони повинні були досягти мети по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. При цьому в результаті виконання сторонами умов цього договору Управління забезпечує виконання покладених на нього Положенням завдань та функцій.

При цьому слід зазначити, що досягнення сторонами мети, зазначеної у п.1.1 договору підтверджується також змістом пунктів договору, які визначають права і обов'язки сторін за цим договором, а також завдання і функції Управління, визначені Положенням про Управління.

Так, згідно із Положенням про Управління завданням та функціями Управління є забезпечення розробки та реалізації оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної інфраструктури узбережжя та ефективного використання території міста і морського узбережжя. Для цього Управління може залучати на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій, підприємств, фізичних осіб-підприємців. Тобто, Управління повинно забезпечити належний технічний стан інженерної інфраструктури узбережжя та його ефективне використання, у тому числі із залученням коштів і матеріальних ресурсів на договірних засадах.

Більш того, слід зазначити, що за змістом п. 2.4.2 договору співробітництва та організації взаємовідносин № 27/12/12 фізична особа-підприємець ОСОБА_10 не має права здійснювати підприємницьку діяльність, а саме надавати громадянам платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу підвищеної якості. До того ж ФОП ОСОБА_4 було замовлено спеціалізованій організації Проект берегозахисних робіт в районі траверсу № 17 (перший етап), який затверджений Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (лист № 15 від 28.02.2013 р.), з метою запобігання руйнування ресторану „ІНФОРМАЦІЯ_1".

Як на час укладення договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12, так і на теперішній час ФОП ОСОБА_4 являється власником ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (АДРЕСА_1), що знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в оренді відповідача на підставі відповідного договору оренди з Одеською міською радою, яка межує з берегозахисними спорудами, що визначені в п. 1.2. спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12.

Як вбачається з акту обслідування берегозахисних споруд від 17.12.2012 року, технічний стан берегозахисної споруди є вкрай незадовільним, ділянками вимито підставу з-під пяти підпірної стінки, що може привести до повного руйнування зазначеної берегозахисної споруди у вигляді ділянки підпірної стінки. Адже, у разі руйнування берегозахисної споруди під загрозою буде існування ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», який також буде руйнуватися під впливом морської стихії.

Таким чином, підпірна стінка та бетоновані площадки, про які йде мова в договорі, використовуються за їх призначенням для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу. Ніяким іншим чином вказані споруди не можуть бути використані відповідачем.

Отже, зміст договору про співробітництво відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що передбачає виконання вимоги дійсності правочину, передбаченої ч. 1 ст. 203 вказаного Кодексу.

Посилання прокурора на те, що сторони при укладанні спірного договору фактично уклали договір оренди комунального майна не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та обставинам даної справи.

Відповідно із ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

До того ж діючим законодавством України не передбачена можливість оренди берегозахисних споруд. Зокрема, частиною 2 ст. 4 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" (редакція від 21.04.2011 року) встановлено, що об'єктами оренди не можуть бути, у тому числі, захисні споруди цивільного захисту, а саме: водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

Берегозахисна споруда, зазначена у п. 1.2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 27/12/12, є гідротехнічною спорудою у відповідності до визначень Державних будівельних норм - ДБН В.2.4-3:2010 та ДЕК В. 1.1-24:2009.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є:

- об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації;

- термін, на який укладається договір оренди;

- орендна плата з урахуванням її індексації;

- порядок використання амортизаційних відрахувань, яких нарахування передбачено законодавством;

- відновлення орендованого майна та порядок його повернення;

- виконання зобов'язань;

- забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо;

- порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди;

- відповідальність сторін;

- страхування орендарем взятого ним в оренду майна;

- обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Зміст позовної заяви прокурора та наявні матеріали справи свідчать про те, що спірний договір не містить всіх вище перелічених істотних умов договору оренди комунального майна. Крім того, не підтверджено факту передачі в оренду самого об'єкту, оскільки відсутній акт приймання-передачі берегозахисних споруд між відповідачами.

Посилання прокурора на те, що в спірному договорі містяться такі істотні умови договору оренди як термін його дії, об'єкт оренди, страхування об'єкту оренди не заслуговують на увагу. У будь-якому договорі сторони визначають термін його дії. Вказаний у спірному договорі берегозахисні споруди взагалі не можуть бути об'єктом оренди комунального майна, оскільки відповідно із ч. 2 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» гідротехнічні захисні споруди, до яких відносяться підпірні стінки, не можуть бути об'єктами оренди. Наявність же в п. 2.3.11. спірного договору умови щодо страхування майна не може бути доказом укладання сторонами договору оренди, оскільки чинне законодавство не забороняє страхування об'єктів при укладанні сторонами договорів про спільну діяльність.

Зазначене вище, спростовує доводи прокурора про те, що уклавши спірний договір його сторони мали на меті приховати відносини оренди комунального майна, оскільки аналіз умов спірного договору свідчить про укладення відповідачами договору, який за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність і відповідає положенням ст.ст.1130, 1131 ЦК України та загальним засадами цивільного законодавства, передбаченим ст.6 ЦК України, а також свідчить про відсутність в ньому умов, притаманних правовідносинам оренди комунального майна.

Разом з тим, прокурор звертаючись із заявленим позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради та посилаючись на порушення відповідачами прав Одеської міської ради як власника нерухомого майна - берегозахисної споруди, не довів належними доказами наявність таких прав у Одеської міської ради, оскільки наявність таких прав у міськради відповідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України може бути підтверджено тільки фактом державної реєстрації прав на нерухоме майно, так як вказана стаття ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Не доведені прокурором належними доказами й посилання на те, що відповідачі в результаті укладання спірного договору спричинили державі і територіальній громаді економічні збитки, не визначено прокурором й розмір таких збитків.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного між відповідачами 27.12.2012 р. спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин.

З огляду на відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, відповідно відсутні підстави для застосування наслідків, зазначених в ст. 216 ЦК України, пов'язаних з недійсністю договору та зобов'язання відповідача повернути позивачу берегозахисні споруди другої черги ПЗС, що розміщені в АДРЕСА_1, а саме: траверс № 17, бетоновану площадку площею 96,80 кв.м, бетоновану площадку площею 278,20 кв.м, підпірну стінку довжиною 67,2 м.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд доходить до висновку, що позовні вимоги Заступника прокурора Одеської області не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам і матеріалам справи, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин, зобов'язання повернути комунальне майно відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 19 червня 2017 р.

Суддя В.С. Петров