ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 Справа № 904/1244/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач),

суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Запоріжжя» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 по справі № 904/1244/17 (суддя Рудовська І.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Запоріжжя», м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Дистрибюшн», м. Дніпро

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2017 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області по даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване наявністю підписаних сторонами видаткових накладних які, в сукупності з іншими доказами по справі (довіреність, видаткові накладні, акт звірки), підтверджують реальне виконання ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн» зобовязань за договором поставки та спростовують наявність у сторін договору умислу щодо недосягнення правового результату.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просив рішення господарського суду Дніпропетровської області скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт не погоджується з прийнятим місцевим господарським судом рішенням, оскільки вважає його упередженим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

З посиланням на статті 92, 207 ЦК України апелянт зазначає, що договір поставки № 18/04-16 від 18.04.2016 з боку ТОВ «Інтер-Запоріжжя» не підписаний, а товар за даним договором позивачем не отриманий, у звязку з чим спірний договір не відповідає вимогам закону, тому повинен бути визнаний недійсним.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 апеляційну скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні на 10.05.2017.

10.05.2017 на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

10.05.2015 у судовому засіданні розгляд справи відкладався до 24.05.2017.

24.05.2017 у судовому засіданні розгляд справи відкладався на 14.06.2017.

14.06.2017 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та залишення рішення місцевого господарського суду без змін з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2016 між ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн», як постачальником та ТОВ «Інтер-Запоріжжя», як покупцем, укладено договір поставки № 18/04-16 (далі Договір), згідно п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а покупець прийняти та оплатити товар у кількості, за номенклатурою, ціною, строками та умовами поставки відповідно умовам даного договору на підставі специфікації та/або накладних, які є невідємними частинами даного договору.

Пунктом 4.6. Договору передбачено, що перехід права власності на товар, відбувається з моменту оплати товару, а ризик випадкового знищення з моменту його передачі.

Згідно з п. 3.2. Договору, оплата партії товару здійснюється покупцем в національній валюті України гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що зазначений в Договорі. Загальна ціна договору складає суму всіх цін товару, що поставлено на умовах та в порядку до даного договору та відповідних видаткових накладних (п. 3.4. Договору).

За умовами п. 9.1. договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2016, але у будь якому випадку, до повного виконання сторонами своїх зобовязань по даному договору.

Для отримання від ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн» цінностей за Договором, позивачем 04.08.2016 видано довіреність № 483 на імя ОСОБА_2.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ч. 1 ст. 664 ЦК України, обовязок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним в момент або вручення товару покупцеві (якщо продавець зобовязаний доставити товар), або надання товару в розпорядження покупця (якщо товар має бути переданий за місцезнаходженням товару).

На виконання умов Договору ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн» передав, а ТОВ «Інтер-Запоріжжя прийняв у власність товар висівки пшеничні у кількості 48,52т. на загальну суму 165065,04 грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками видатковими накладними:

- № 799 від 04.08.2016 за поставку пшеничних висівок у кількості 26,66т. на суму 90697,32 грн.;

- № 800 від 08.08.2016 за поставку пшеничних висівок у кількості 21,86т. на суму 77367,72 грн.

Згідно двостороннього акту звіряння взаємних розрахунків за період: 01.08.2016 29.11.2016 сторонами погоджено кінцеве сальдо ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн» у загальній сумі 165065,04 грн. (а. с. 34).

Посилаючись на те, що договір поставки № 18/04-16 від 18.04.2016 є фіктивним, не підписаний уповноваженою особою позивача, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не відповідає вимогам закону, позивач просить визнати його недійсним на підставах, визначених ст. ст. 203, 204, 207, 215, 638 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні спірного договору дотрималися всіх необхідних вимог чинного законодавства України, дійшли згоди щодо всіх істотних умов, що характерні для договорів поставки (предмет договору, ціна, кількість товару, умови поставки товару, порядок оплати товару, відповідальність сторін, вирішення спорів, строк дії договору, порядок розірвання договору, тощо.), Договір укладено в письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств, що посвідчує його дійсність.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).

Згідно з п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14).

Відповідачем по справі було повністю виконано умови спірного Договору в частині поставки товару позивачу, що підтверджується видатковими накладними, якими засвідчено факт отримання останнім висівок пшеничних на загальну суму165065,04 грн (а. с. 32-33).

Таким чином, постачальник здійснив дії, направлені на реальне настання правових наслідків, які обумовлені Договором, та, відповідно, має право розраховувати на те, що покупець належним чином виконає свої зобовязання за Договором та своєчасно оплатить отриманий товар.

Також, ДПІ у Новокодацькому районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області, на вимогу апеляційного господарського суду, надано копії податкових декларацій з податку на додану вартість за квітень-серпень 2016 року, в яких відображена помісячна інформація по сформованому (задекларованому) податковому зобовязанню платника податку ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн», право на який виникло внаслідок поставки останнім товару ТОВ «Інтер-Запоріжжя» в серпні 2016 року.

Надана органами ДФС України інформація свідчить про відображення відповідачем у податковій звітності операцій про виконання спірного договору.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем, що договір поставки № 18/04-16 від 18.04.2016 виконувався постачальником шляхом поставки товару за видатковими накладними, а покупцем прийнято товар, господарські операції відображено відповідачем у податковій звітності, що свідчить про створення цим правочином певних правових наслідків та виключає підстави вважати його фіктивним.

Крім того, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2017 у справі № 904/11893/16, встановлено факт виконання ТОВ «ОСОБА_1 Дистрибюшн» обовязку поставити товар за Договором та наявності боргу ТОВ «Інтер-Запоріжжя» через не сплату отриманого товару за спірним Договором.

Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, факт постачання відповідачем продукції позивачу за вказаним договором не потребує повторного доведення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. ст. 33, 34 ГПК України).

На думку колегії, доводи апелянта є недоведеними та не підтверджуються доказами, з якими закон повязує недійсність угод з визначених в позові підстав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним.

10.05.2017 скаржник надав клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи документів, в задоволенні якої колегією суддів відмовлено, оскільки призначення експертизи є правом, а не обовязком господарського суду.

Колегія суддів також враховує, що апелянтом не надано доказів звернення до правоохоронних органів стосовно фальсифікації спірного Договору (підробки підпису та печатки підприємства).

Заява ТОВ «Інтер-Запоріжжя» про відмову від апеляційної скарги в порядку ч. 1 ст. 100 ГПК України відхиляється, оскільки судом отримана вже після оголошення постанови.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Запоріжжя» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 по справі № 904/1244/17 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 14.06.2017

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді Л.М. Білецька

ОСОБА_3