ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.06.17р. Справа № 904/6303/17

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м.Нікополь, Дніпропетровської області)

до Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради (м. Нікополь, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договорами про закупівлю (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів та школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти у загальному розмірі 104 865 грн. 27 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат (договір про надання правової допомоги № 01/18

від 01.04.2017)

від відповідача: Шкуро Ю.А. - юрисконсульт (довіреність № 574 від 29.05.2017)

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради (далі - відповідач) заборгованість за договорами про закупівлю (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів та школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти у загальному розмірі 104 865 грн. 27 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 101 386 грн. 43 коп. - основний борг;

- 2 753 грн. 86 коп. - інфляційні втрати;

- 724 грн. 98 коп. - 3% річних.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у даній справі в сумі 10 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за:

- договором про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 412 від 29.08.2016;

- договором про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 413 від 29.08.2016;

- договором про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 414 від 29.08.2016;

- договором про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 415 від 29.08.2016;

- договором про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 416 від 29.08.2016;

- договором про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 417 від 29.08.2016 в частині розрахунків за надані позивачем в період січень-лютий 2017 року послуги, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 101 386 грн. 43 грн. За прострочення виконання вказаних зобов'язань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з березня по квітень 2017 року у сумі 2 753 грн. 86 коп. та 3% річних за період прострочення з 01.03.2017 по 26.05.2017 у сумі 724 грн. 98 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 19.06.2017.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 34265/17 від 15.06.2017), в якому він частково визнав позовні вимоги позивача, а саме: суму основного боргу у розмірі 36 959 грн. 75 коп., а також 480 грн. 48 коп. інфляційних страт та 60 грн. 76 коп. 3% річних. У відзиві відповідач посилався на те, що позивачем дійсно надавалися послуги в період з 04.02.2017 по 12.02.2017, але їх вартість склала 36 959 грн. 75 коп.; інші послуги, що були надані позивачем за спірними договорами, були у повному обсязі оплачені відповідачем, на підтвердження чого відповідач долучив акти приймання-передачі послуг та платіжні доручення до кожного акту. Також, у відзиві відповідач зауважив, що не отримував претензію позивача від 01.03.2017, а відмітка на ній не може вважатися належним доказом її вручення відповідачу. Крім того, відповідачем було відмовлено у задоволенні вимог за претензією від 04.05.2017, оскільки до неї не було додано документів, що підтверджують викладені в ній вимоги. Також, відповідач вважає необґрунтованими вимоги позивача по відшкодуванню йому витрат на правову допомогу, оскільки вказані витрати не підтверджені належними доказами.

Від позивача надійшли заперечення на відзив (вх.суду 34671/17 від 19.06.2017), в яких він зазначав, що відсутність бюджетного фінансування витрат на оплату послуг за спірними договорами не звільняє відповідача від відповідальності за порушення його зобов'язань перед позивачем.

У судове засідання 19.06.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 19.06.2017 виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

У судовому засіданні 19.06.2017 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував частково, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представником позивача було викладено зміст заперечень на відзив, які він просив суд врахувати під час прийняття рішення у справі.

У судовому засіданні 19.06.2017 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 22.06.2017.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 35528/17 від 22.06.2017), в яких він зазначав, що строк дії договорів у відповідності до умов пунктів 10.2. було продовжено на період, достатній для проведення процедури закупівлі. При цьому, між сторонами було досягнуто згоди щодо зміни вартості послуг за спірними договорами, що передбачено пунктом 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі". Досягнення згоди між сторонами підтверджується також підписанням актів приймання-передачі послуг, в яких вказано змінену їх вартість. Позивач також звертав увагу, що в матеріалах справи наявний акт звірки, підписаний обома сторонами, в якому сторони підтвердили наявність заборгованості у заявленому позивачем до стягнення розмірі. У поясненнях позивач також вказав, що витрати на правову допомогу у даній справі в сумі 10 000 грн. 00 коп. підтверджуються належними доказами, а саме: погодинним розрахунком витраченого часу, прибутковим касовим ордером та квитанцією на 10 000 грн. 00 коп.

Від відповідача надійшов уточнений відзив на позовну заяву (вх.суду 35651/17 від 22.06.2017), в якому відповідач змінив свою правову позицію у даній справі, викладену в раніше поданому відзиві на позовну заяву. Так, відповідач визнав у повному обсязі вимоги позивача про стягнення суми основного боргу у розмірі 101 386 грн. 43 коп. Однак, вказав, що строк оплати за актами на вказану суму не було визначено, а отже, прострочення у відповідача виникло лише через 7 днів з моменту отримання вимоги від 04.05.2017, як це передбачено частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України. У зв'язку з вказаними обставинами, відповідач здійснив контррозрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 11.05.2017 по 30.05.2017, внаслідок чого визначив, що правомірними слід вважати інфляційні втрати в сумі 1 318 грн. 02 коп. та 3% річних в сумі 133 грн. 33 коп. Крім того, відповідач наполягав на тому, що вимоги по відшкодуванню витрат на правову допомогу є безпідставними.

У судове засідання 22.06.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 22.06.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав, що наведені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.06.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував частково, посилаючись на обставини, викладені в уточненому відзиві на позовну заяву.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 22.06.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.06.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 29.08.2016 між Відділом освіти і науки Нікопольської міської ради (далі - замовник, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - виконавець, позивач) було укладено такі договори:

- договір про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 412 (далі - договір-1, а.с.16-19 том 1), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується протягом вересня-грудня 2016 року надати замовникові послуги 56.29.2-послуги їдалень (Послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) (лот № 1-КЗ НСЗШ № 3-202 уч.), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору-1);

- договір про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 413 (далі - договір-2, а.с.22-24 том 1), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується протягом вересня-грудня 2016 року надати замовникові послуги 56.29.2-послуги їдалень (Послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) (лот № 2-КЗ НСЗШ № 9-348 уч.), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору-2);

- договір про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 414 (далі - договір-3, а.с.27-29 том 1), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується протягом вересня-грудня 2016 року надати замовникові послуги 56.29.2-послуги їдалень (Послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) (лот № 3-КЗ НСЗШ № 23-115 уч.), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору-3);

- договір про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 415 (далі - договір-4, а.с.32-34 том 1), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується протягом вересня-грудня 2016 року надати замовникові послуги 56.29.2 - послуги їдалень (Послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів м. Нікополя Дніпропетровської області) (лот № 1-КЗ НСЗШ № 3-32 уч.), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору-4);

- договір про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 416 (далі - договір-5, а.с.37-39 том 1), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується протягом вересня-грудня 2016 року надати замовникові послуги 56.29.2 - послуги їдалень (Послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів м. Нікополя Дніпропетровської області) (лот № 2-КЗ НСЗШ № 9-49 уч.), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору-5);

- договір про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 417 (далі - договір-6, а.с.42-44 том 1), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується протягом вересня-грудня 2016 року надати замовникові послуги 56.29.2 - послуги їдалень (Послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів м. Нікополя Дніпропетровської області) (лот № 3-КЗ НСЗШ № 23-13 уч.), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору-6).

У пунктах 10.1. договорів-1,2,3,4,5,6 сторони погодили, що договори набирають чинності з 01.09.2016 і діють до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Крім того, в подальшому, 31.01.2017 до всіх договорів сторонами були укладені додаткові угоди, в яких сторони дійшли згоди, керуючись частиною 6 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 1197-VII від 10.04.2014 та частиною 5 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", чинним господарським та цивільним законодавством, про наступне: що до продовження строку дії договорів, на період достатній для проведення процедури закупівлі на початку 2017 року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в кожному договорі, укладеному в 2016 році, якщо видатки на цю закупівлю затверджені в установленому порядку; додаткові угоди від 31.01.2017 є невід'ємною частиною договорів-1,2,3,4,5,6 і діють до 10.02.2017 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов'язань за договором.

З вказаним змістом були укладені такі додаткові угоди:

- додаткова угода № 216 від 31.01.2017 до договору-5 (а.с.173 том 2);

- додаткова угода № 217 від 31.01.2017 до договору-3 (а.с.171 том 2);

- додаткова угода № 218 від 31.01.2017 до договору-4 (а.с.172 том 2);

- додаткова угода № 219 від 31.01.2017 до договору-1 (а.с.169 том 2);

- додаткова угода № 220 від 31.01.2017 до договору-2 (а.с.170 том 2);

- додаткова угода № 221 від 31.01.2017 до договору-6 (а.с.174 том 2).

Докази визнання недійсними або розірвання вказаних вище договорів у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами про надання послуг, які підпадають під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У пунктах 1.2. договорів-1,2,3,4,5,6 сторони визначили, що кількість послуг та ціна зазначені в додатку № 1 "Специфікація", що є невід'ємною частиною кожного договору.

У відповідності до вказаних умов, між сторонами до кожного договору біло підписано специфікацію (а.с.20, 25, 30, 36, 40, 45).

Згідно з пунктом 3.1. договору-1 ціна договору становить 72 073 грн. 60 коп. без ПДВ.

Відповідно до пункту 3.1. договору-2 ціна договору становить 124 166 грн. 40 коп. без ПДВ.

У пункті 3.1. договору-3 сторони погодили, що ціна договору становить 41 032 грн. 00 коп. без ПДВ.

У відповідності до умов пункту 3.1. договору-4 ціна договору становить 11 417 грн. 60 коп. без ПДВ.

Згідно з умовами пункту 3.1. договору-5 ціна договору становить 17 483 грн. 20 коп. без ПДВ.

У пункті 3.1. договору-6 сторони визначили, що ціна договору становить 4 638 грн. 40 коп. без ПДВ.

Як вказував позивач, на початку 2017 року він звернувся до відповідача із листом щодо приведення вартості послуг за спірними договорами у відповідність до вимог Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік, Податкового кодексу України, якими було встановлено, що з 01.01.2017 розмір мінімальної заробітної плати складає 3 200 грн. (а.с.175 том 2).

Як вказує позивач, та що було підтверджено відповідачем в процесі розгляду справи в уточненому відзиві та представником у судовому засіданні 22.06.2017, між сторонами було досягнуто згоди щодо підвищення вартості послуг. Досягнення вказаної згоди сторони зафіксували підписуючи акти приймання-передачі послуг до договорів-1,2,3,4,5,6, в яких вказана нова їх вартість.

Пункти 5.1. та 5.2. договорів-1,2,3,4,5,6 містять ідентичні умови, що строк надання послуг: протягом вересня-грудня 2016 року; місце надання послуг: загальноосвітні навчальні заклади м. Нікополя, Дніпропетровської області, відповідно додатку № 2 "Місце надання послуг".

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договорів-1,2,3,4,5,6, позивачем було надано відповідачу послуги з організації харчування школярів 1-4 класів та пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів м. Нікополя Дніпропетровської області на загальну суму 101 386 грн. 43 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передачі послуг:

- актом приймання-передачі послуг № за 2017 рік за договором № 412 від 29.08.2016 на суму 23 753 грн. 69 коп. (а.с.58);

- актом приймання-передачі послуг № за 2017 рік за договором № 413 від 29.08.2016 на суму 48 315 грн. 24 коп. (а.с.56);

- актом приймання-передачі послуг № за 2017 рік за договором № 414 від 29.08.2016 на суму 12 821 грн. 52 коп. (а.с.57);

- актом приймання-передачі послуг № за 2017 рік за договором № 415 від 29.08.2016 на суму 5 381 грн. 39 коп. (а.с.53);

- актом приймання-передачі послуг № за 2017 рік за договором № 416 від 29.08.2016 на суму 8 560 грн. 71 коп. (а.с.54);

- актом приймання-передачі послуг № за 2017 рік за договором № 417 від 29.08.2016 на суму 2 553 грн. 88 коп. (а.с.55).

Вказані акти підписаний позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Суд відзначає, що підписання замовником (відповідачем) актів приймання-передачі послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані позивачем послуги.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з умовами пунктів 1.4. договорів-1,2,3,4,5,6 платіжні зобов'язання замовника виникають виключно при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетного асигнування).

При цьому, щодо посилань відповідача на відсутність фінансування оплати наданих позивачем послуг, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

При цьому, суд відзначає, що на підставі укладеного договору між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Так, статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету чи пов'язані із фінансуванням від третіх осіб, щодо відповідальності за порушення зобов'язань.

Так, у розділі 4 договорів-1,2,3,4,5,6 сторони визначили ідентичні умови щодо порядку здійснення оплати.

Відповідно до умов пунктів 4.1. договорів-1,2,3,4,5,6 розрахунки проводяться шляхом перерахування замовником на рахунок виконавця коштів після пред'явленого належно оформленого рахунка та акту виконаних послуг з відстрочкою платежу до 60 календарних днів при умові відсутності фінансування.

Здійснивши системний аналіз пунктів 4.1. договорів-1,2,3,4,5,6 (які є ідентичними у всіх спірних договорах) на їх відповідність законодавчим нормам, суд приходить до висновку, що порядок і строки оплати наданих послуг умовами укладених між сторонами договорів-1,2,3,4,5,6 не визначені. Докази наявності додаткових угод до спірних договорів щодо врегулювання даного питання сторонами суду не надані.

До вказаного висновку, суд прийшов з огляду на таке.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частини 1, 2 статті 252 Цивільного кодексу України).

Умовами укладених між сторонами договорів-1,2,3,4,5,6 не визначено строку виконання зобов'язання (після пред'явлення належно оформленого рахунка та акту, але не визначено коли саме), та терміну, що визначався б календарною датою, до якої відповідач повинен був би розрахуватися або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Така подія, як отримання фінансування, не може розцінюватись як така, що має неминуче настати.

Крім того, як зазначали представники позивача та відповідача, на їх думку, у пунктах 4.1. договорів сторони мали на увазі, що у випадку відсутності фінансування застосовується відстрочка платежу до 60 календарних днів. Але суд не може погодитися з таким тлумаченням умов пунктів 4.1. договорів-1,2,3,4,5,6, оскільки з нього чітко не вбачається даний зміст зобов'язання. Так, в пункті сторони застосували такі абстрактні поняття як "після", "до 60 календарних днів" "при умові", що в сукупності своїй не можуть вважатися чітко визначеним строком/терміном оплати, або містити подією, що має неминуче настати. Крім того, акти приймання-передачі послуг за спірний період не містять дат їх складання; рахунки на їх оплату також не виставлялися.

З цього приводу в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в пункті 1.7. зазначено: "Якщо в договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України".

Слід відзначити, що норми статті 903 Цивільного кодексу України не містять обов'язку негайного виконання оплати наданих послуг.

Отже, в частині визначення строку оплати наданих позивачем послуг на загальну суму 101 386 грн. 43 коп. слід керуватися нормами частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, суд погоджується із доводами відповідача, що матеріали справи не містять належних доказів направлення/вручення вимоги від 01.03.2017 (а.с.60 том 1), а відмітка на ній про отримання, зроблена невідомою особою, не може вважатися належним доказом вручення вказаної вимоги уповноваженому представнику відповідача.

В той же час, в матеріалах справи наявна вимога від 04.05.2017 (а.с.61 том 1), яка була направлена відповідачу 05.05.2017 (а.с.62-63 том 1) та відповідно до даний витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", зробленого судом, щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення, була отримана відповідачем - 12.05.2017 (а.с.199 том 2). Отже, обов'язок щодо оплати послуг на суму 101 386 грн. 43 коп. мав бути виконаний відповідачем в строк по 19.05.2017 включно.

При цьому, відповідачем надані позивачем послуги у вказаний строк оплачені не були. На вказану вимогу відповідачем було надано відповідь - лист № 576 від 29.05.2017, в якій останній відмовився задовольнити вимоги позивача, посилаючись на відсутність доказів, які підтверджували б викладені у ній вимоги (а.с.119-120 том 2).

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг з організації харчування школярів 1-4 класів та пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів м. Нікополя Дніпропетровської області відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 101 386 грн. 43 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Слід зауважити, що акти приймання-передачі послуг на загальну суму 101 386 грн. 43 коп. підписані відповідачем без будь-яких претензій та зауважень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності претензій відповідача стосовно строків, якості та об'єму надання послуг. Так, з вищезазначених актів вбачається, що вони підписані без заперечень.

Отже, позивачем дотримано умови договору в частині виконання його зобов'язань за ним.

З приводу необхідності виставлення рахунку на оплату (пункт 4.1. договору), а також відсутності доказів їх вручення відповідачу, суд зазначає таке.

Відсутність рахунків не спростовує наявності у замовника обов'язку з оплати наданих послуг, який у розумінні статей 901 та 903 Цивільного кодексу України виникає на підставі самого факту її прийняття відповідачем.

При цьому, проаналізувавши умови договору та належно оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а, отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплатити виконані роботи (постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 по справі № 37/405).

Враховуючи вказане, з огляду на положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, строк оплати наданих позивачем та прийнятих відповідачем послуг на суму 101 386 грн. 43 коп. настав 119.05.2017.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих послуг за відповідними актами в рамках спірних правочинів, господарський суд встановив, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав 19.05.2017, у зв'язку з чим суд вважає наявність основної заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 101 386 грн. 43 коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Також, в матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків від 13.02.2017, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, в якому сторони підтвердили наявність заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 101 386 грн. 43 коп. (а.с.189 том 2).

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів оплати наданих послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 101 386 грн. 43 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Крім того, відповідач подав до суду уточнений відзив на позовну заяву, в якому визнав позовні вимоги позивача в частині основного боргу в сумі 101 386 грн. 43 коп. у повному обсязі, з приводу чого суд зазначає таке.

Право відповідача визнати позов повністю або частково передбачено статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України визнання позову відповідачем викладається в адресованій господарському суду письмовій заяві, що долучається до справи.

Відповідно до частини 5 статті 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Дії відповідача в частині визнання боргу у сумі 101 386 грн. 43 коп. не суперечать законодавству, не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, з огляду на що господарський суд приймає визнання позову відповідачем в цій частині.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договорами:

- про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 412 від 29.08.2016;

- про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 413 від 29.08.2016;

- про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 414 від 29.08.2016;

- про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 415 від 29.08.2016;

- про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 416 від 29.08.2016;

- про закупівлю 56.29.2. - послуги їдалень (послуги їдалень з організації харчування школярів пільгової категорії середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти № 417 від 29.08.2016 у відповідача перед позивачем в загальній сумі 101 386 грн. 43 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 101 386 грн. 43 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з березня по квітень 2017 року у сумі 2 753 грн. 86 коп. та 3% річних за період прострочення з 01.03.2017 по 26.05.2017 у сумі 724 грн. 98 коп.

Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 2 753 грн. 86 коп. з огляду на те, що, як було встановлено судом вище та не було враховано позивачем, у пунктах 4.1. договорів-1,2,3,4,5,6 сторони не визначили конкретного строку оплати наданих послуг, отже, враховуючи норми частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, судом встановлено, що строк їх оплати настав лише 15.05.2017, отже нарахування інфляційних втрат в період з березня по квітень 2017 року є неправомірним, оскільки прострочення у вказаний період зі сторони відповідача відсутнє.

Крім того, господарським судом здійснено також перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем також було неправильно визначено період прострочення, у зв'язку з тими ж обставинами, що описані у попередньому абзаці.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

При цьому, згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаним періодом, судом було встановлено, що 3% річних за період прострочення з 20.05.2017 по 26.05.2017 складають 502 грн. 77 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 502 грн. 77 коп.

Слід також зазначити, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі 6-42цс11).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

З приводу стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн. 00 коп. суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу країни, зокрема передбачено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, частиною 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Закон України "Про адвокатуру" втратив чинність згідно із Законом України від 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон).

В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 13, 14, 15 Закону.

Згідно зі статтею 30 Закону Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, 01.04.2017 між Адвокатом ОСОБА_2 (далі - адвокат) та позивачем (далі - замовник) було укладено договір про надання правової допомоги № 01/18, за яким адвокат бере на себе зобов'язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а замовник зобов'язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами (пункт 1.1. договору)

У розділі 2 вказаного договору сторони визначили обов'язки виконавця, а саме: виконавець приймає на себе зобов'язання з надання наступної юридичної допомоги: ведення досудового врегулювання спору зі стягнення заборгованості за наданні послуги з організації гарячого харчування; підготовка необхідних документів для складання позовних вимог; представлення інтересів замовника в судових інстанціях, щодо стягнення заборгованості за наданні послуги з організації гарячого харчування у школах міста (пункт 2.1. договору).

Відповідно до пункту 6.1. договору про надання правової допомоги договір укладений на строк до 31.12.2017 та набирає чинності з моменту його підписання.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ДП № 3213 від 25.11.2016 (а.с.69 том 1).

Так, позивач зазначає, що на виконання взятих на себе зобов'язань адвокатом були надані послуги, визначені договором про надання правової допомоги.

При цьому, в розділі 4 договору про надання правової допомоги було визначено порядок здійснення розрахунків, зокрема:

- при розрахунку вартості юридичних послуг враховується час витрачений адвокатом на вирішення всіх питань, які виникають під час виконання договору (пункт 4.2. договору);

- вартість послуг однієї години адвоката дорівнює 640 грн. 00 коп. (пункт 4.3. договору);

- замовник сплачує вартість послуг не пізніше 3 робочих днів, з моменту виставлення адвокатом рахунку (пункт 4.4. договору).

На підтвердження факту та обсягів наданих послуг, позивач долучив до матеріалів справи погодинний розрахунок витраченого часу відповідно до договору про надання правової допомоги № 01/18 від 01.04.2017, в якому наведено перелік наданих послуг, а також час, витрачений на їх надання (а.с. 176 том 2).

При цьому, з вказаного розрахунку вбачається, що адвокатом на надання послуг позивачу було витрачено 12 годин. Отже, враховуючи вартість однієї години 640 грн. 00 коп. (пункт 4.3. договору), адвокатом було надані послуги на 7 680 грн. 00 коп.

В той же час, позивач заявив до стягнення витрати на правову допомогу у даній справі в сумі 10 000 грн. 00 коп. Оплата вказаних послуг підтверджується прибутковим касовим ордером № 01/08 від 01.06.2017 (а.с. 177 том 2) та квитанцією (а.с. 178 том 2).

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній розрахунок витрат на суму 2 320 грн. 00 коп. (10 000,00 - 7 680,00), не зазначено обставин, з якими пов'язані ці додаткові витрати. Крім того, не наведено які ці витрати та не надано доказів їх фактичного понесення, отже суд позбавлений можливості оцінити обґрунтованість вказаних витрат.

Отже, в цій частині - 2 320 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

При цьому, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 04.02.2014 у справі № 904/7731/13, від 03.07.2014 у справі № 910/2040/14, від 24.09.2014 у справі № 916/1425/14.

В даному випадку, суд дійшов висновку про те, що позивачем належними доказами доведено витрати на оплату послуг адвоката в сумі 7 680 грн. 00 коп. (договір про надання правової допомоги № 01/18 від 01.04.2017, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ДП № 3213 від 25.11.2016, прибутковий касовий ордер та квитанція від 01.06.2017), а отже вимоги про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката, з урахуванням обставин справи, категорії спору, тривалості розгляду справи та частковим задоволення позову є співрозмірними, але підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 7 462 грн. 04 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради (53213, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вулиця Електрометалургів, будинок 3; ідентифікаційний код 02142336) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (53211, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 101 386 грн. 43 коп. - основного боргу, 502 грн. 77 коп. - 3% річних, 7 462 грн. 04 коп. частину витрат на послуги адвоката, 1 554 грн. 59 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.06.2017.

Суддя Ю.В. Фещенко