ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа № 922/383/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан. Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідач - ОСОБА_1, дов.№530 від 20.04.2017 (копія у справі)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (вх. №1357Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 у справі № 922/383/17

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про визнання договору продовженим та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання продовженим на такий самий строк та на тих самих умовах договір оренди № 6/15 від 01.11.2015, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 та зобов`язати ФОП ОСОБА_3 підписати акти приймання-здачі виконаних робіт за листопад, грудень 2016 року та січень 2017 року. Судові витрати позивач просив суд покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.03.2017 (суддя Добреля Н.С.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 у справі №922/383/17 скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, позивач посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідач, ФОП ОСОБА_3, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заявник апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте сторони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 01.11.2015 між ФОП ОСОБА_2 (позивач по справі) та ФОП ОСОБА_3 (відповідач по справі) було укладено договір оренди №6/15, за умовами якого відповідач передав, а позивач, в свою чергу, прийняв в оренду частину приміщення загальною площею 16 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Сторони по договору домовились щодо орендної плати за користування приміщенням. Так, розмір оплати складає 1200,00 грн., вона сплачується відповідачем готівкою, про що складається акт виконаних робіт не пізніше п`ятого числа кожного поточного місяця (п. 7-8).

Також сторони обумовили строки дії договору. Так, відповідності до п. 21 договору, він набирає чинності з моменту його підписання. Строк починає свій перебіг у момент, визначений у п. 21 цього договору з 01.11.2015 року та закінчується 30.10.2016 року (п. 22).

При цьому, договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін договору у разі власного бажання, або невиконання іншою стороною обов'язків, передбачених цим договором (п. 24).

Сторона яка виявила бажання достроково припинити дію цього договору зобов`язана повідомити про це іншу сторону не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати припинення дії цього договору (п. 29).

03.11.2015 відповідач передав позивачу у користування приміщення згідно вищезазначеного договору оренди, про що сторони склали та підписали відповідний акт приймання-передачі частини приміщення (а.с. 14).

До позовної заяви ФОП ОСОБА_2 надав копії чотирьох актів виконаних робіт на підтвердження того факту, що ним було належним чином виконано обов`язок щодо вчасної сплати орендної плати за спірним договором, а саме: №7 від 01.05.2016, №8 від 01.06.2016, №9 від 07.2016, №10 від 01.08.2016 (а.с. 16-17).

Після закінчення строку дії договору оренди, тобто починаючи з 01.11.2016, позивач вважав його продовженим в силу частин 4 статті 284 ГПК України, яка передбачає, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Як слідство, позивач сплатив відповідачу орендну плату за наступні п`ять місяців оренди (листопад, грудень 2016 року, січень - березень 2017 року) в розмірі 6000,00 грн.

Проте, за твердженнями позивача, орендодавець в телефонному режимі сповістив ФОП ОСОБА_2 про укладення нового договору оренди з новим орендарем та необхідність звільнення приміщення позивачем з 01.02.2017.

21.01.2017 позивач направив на адресу відповідача претензію, але за твердженнями позивача відповіді на неї він не отримав, в зв'язку з чим останній був змушений звернутись до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

В свою чергу, відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення по справі, зазначає, що у відповідності до умов договору, ним було направлено на адресу позивача вимогу про розірвання договору та звільнення приміщення, оскільки позивачем не сплачувались орендні платежі починаючи з вересня 2016 року (а.с. 48-50).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було доведено належним та допустимими доказами сплати орендних платежів за період з листопада 2016 року по березень 2017 (включно). Крім того, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції цілком погоджується із висновками, наведеними в рішення місцевого господарського суду з огляду на нижченаведені факти, обставини та приписи законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Аналогічне викладено у статті 180 Господарського кодексу України, якою зазначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Спірний договір оренди майна по своїй правовій природі є договором найму (оренди) майна.

За приписами статей 759, 762 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Пункт 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначив, що відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов.

У відповідності до статі 284 цього Кодексу передбачає істотні умови договору оренди, відповідно до якої істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

За приписами ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

В даному випадку, сторони в спірному договорі чітко визначили строк його дії до конкретної дати - 30.10.2016 року. При цьому, сторони обумовили і дострокове розірвання договору, яке передбачає обов'язок повідомити іншу сторону не пізніше 30 календарних днів до дати припинення дії договору.

28.11.2016, тобто протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди, відповідачем було направлено на адресу позивача вимогу про розірвання договору та звільнення приміщень у строк до 29.12.2016, що підтверджується відповідним описом вкладення у цінний лист (а.с. 49).

Таким чином, відповідач належним чином у відповідності до законодавства повідомив позивача про розірвання договору та звільнення приміщення у строки передбачені ст. 764 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим починаючи з 01.11.2016 договір оренди № 6/15 від 01.11.2015 є припиненим.

Крім того, обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлені частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України та пунктом 7 договору.

ФОП ОСОБА_2 в своїй позовній заяві та в апеляційній скарзі зазначає, що здійснив за спірним договором оренди оплати за період листопад - грудень 2016 року та січень 2017 року. Але матеріали справи містять в собі докази здійснення позивачем орендних платежів лише за період з листопада 2015 року по серпень 2016 року, що підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі виконаних робіт.

Позивач не надав ані в суд першої інстанції, ані в суд другої інстанції будь-яких доказів здійснення ним оплат після серпня 2016 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимим доказами сплати орендних платежів за період з листопада 2016 року по березень 2017 року (включно), та не надав підписаних актів приймання-передачі виконаних робіт за спірний період на вимогу пункту 8 спірного договору.

Стосовно вимог позивача про визнання продовженим спірного договору оренди та вимоги позивача про зобов`язання відповідача підписати акти здачі-приймання виконаних робіт за листопад 2015 року, грудень 2015 року та січень 2017 року, колегія суддів апеляційної інстанції цілком погоджується із висновком місцевого господарського суду, що такі вимоги не відповідають способам захисту права, передбаченим законом.

Нормами ст.ст. 20 ГК України, 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Однак, серед переліку наведених статей відсутні такі способи захисту права, як визнання продовженим договору та зобов'язання до підписання акта приймання виконаних робіт .

До того ж, згідно із пунктом 2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що наведені позивачем доводи в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, на їх підтвердження не було надано відповідних доказів ані в суд першої інстанції, ані в суд апеляційної інстанції, а господарський суд Харківської області дав належну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 по справі №922/383/17 відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарсько процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 у справі № 922/383/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.