ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"22" червня 2017 р. № 926/2068/17
Суддя Т.І. Ковальчук,

розглянувши матеріали за позовом публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 (ПАТ ВіЕйБі Банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ ВіЕйБі Банк ОСОБА_2

до товариства з обмеженою відповідальністю Світанок, м. Чернівці

про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 644586397,80 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 644586397,80 грн.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду, суд дослідив позовну заяву і додані до неї документи на предмет відповідності вимогам ст.ст. 54-58 Господарського процесуального кодексу України та встановив, що до позовної заяви не додано доказів сплати судового збору та в переліку документів, що додаються до позовної заяви, такий доказ як платіжне доручення чи квитанція банківської установи про сплату судового збору не зазначено.

Відповідно до пункту 3 статті 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, при цьому судовий збір повинен бути сплачений у встановленому Законом України Про судовий збір розмірі. Згідно з підпунктом 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 9 названого Закону передбачено сплату судового збору за місцем розгляду справи із зарахуванням його до спеціального фонду державного бюджету України.

Одночасно з позовною заявою позивач подав до суду заяву про відстрочення сплати судового збору до прийняття рішення по справі в звязку з важким фінансовим становищем та відсутністю можливості сплатити судовий збір.

На підтвердження підстав для відстрочення сплати судового збору позивач у клопотанні послався на те, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб здійснюється процедура ліквідації ПАТ ВіЕйБі Банк як неплатоспроможного банку, про що здійснено офіційну публікацію, отже, обставини щодо неплатоспроможності ПАТ ВіЕйБі Банк та його важкого фінансового становища є загальновідомими і не потребують доказування. Також заявник зазначив про обґрунтовану необхідність звільнення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від сплати судового збору у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банків, навів прецедентну практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, розяснив суду зміст постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України щодо розгляду судами питань, повязаних з відстроченням та розстроченням сплати судового збору, а також зробив посилання на судові акти низки господарських судів України з приводу задоволення заяв про відстрочку сплати судового збору.

Розглянувши клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, суд виходить з того, що відповідно до статті 8 Закону України Про судовий збір суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

У пункті 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України розяснено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін, при цьому особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Однак позивач не додав до клопотання про відстрочення сплати судового збору жодного доказу, який би свідчив, що його майновий стан перешкоджає сплаті ним судового збору у встановленому порядку і розмірі та/або що на його рахунках відсутні кошти, необхідні для сплати судового збору.

Так, з доданих до позовної заяви документів видно, що з 20.03.2015 року в установленому порядку розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк (ПАТ ВіЕйБі Банк) як неплатоспроможного та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ ВіЕйБі Банк, однак саме по собі перебування банку в ліквідаційній процедурі не свідчить про відсутність можливості здійснити сплату судового збору за подання позову до суду.

Процесуальні акти інших судів про надання позивачеві відстрочки сплати судового збору в інших судових справах не є тим доказом, який суд може покласти в основу рішення про відстрочення сплати судового збору у справі за позовом до ТОВ Світанок, з яким позивач звернувся до господарського суду Чернівецької області. Окрім того, надання відстрочки сплати судового збору є правом, а не обовязком суду, яке останній реалізує на власний розсуд, враховуючи в кожному випадку конкретні обставини кожної справи.

Офіційне оприлюднення інформації про введення процедури ліквідації ПАТ ВіЕйБі Банк як неплатоспроможного не може вважатися обставиною, яка достовірно свідчить про такий майновий стан позивача, який не дає йому змоги сплатити судовий збір.

Суд погоджується, що сплата судового збору не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, як це випливає з відповідних рішень Європейського суду з прав людини, однак зазначає, що будь-яке рішення суду, зокрема про відстрочення сплати судового збору, повинно базуватися на належних доказах, оцінку яким суд надає у відповідності до статей 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, як зазначалося вище, таких доказів позивач не надав. Разом з тим, в абзаці третьому пункту 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України вказано, що оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, повязані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Аналогічно, самі по собі факт перебування позивача в процедурі ліквідації, його неплатоспроможність та/або статус Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не є підставами для відстрочення сплати судового збору за відсутності доказів, які б підтверджували, що майновий стан позивача перешкоджає сплаті судового збору.

Відповідно до статті 3 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах державних банках. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Згідно з статтею 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що оплата витрат, повязаних із здійсненням ліквідації, проводиться уповноваженою особою Фонду на ліквідацію в межах кошторису витрат, затверджених Фондом.

Відповідно до пункту 6.8 глави 6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р. за № 1581/21893, до таких витрат, зокрема, належать витрати на сплату судового збору, при цьому здійснюються ці витрати позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду.

Однак, до позовної заяви не додано доказів відсутності в кошторисі ПАТ ВіЕйБі Банк витрат на сплату судового збору та вчинення Уповноваженою особою дій щодо внесення змін до кошторису банку на ІІ квартал 2017 року в частині затвердження відповідних витрат.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі Пелевін проти України, від 30.05.2013 у справі ОСОБА_3 проти України зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Судом при цьому також взято до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

В контексті вищевикладеного також слід зазначити, що у даному випадку, необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх субєктів, яке визначено ГПК України, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні пункту 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Невиконання заявником наведених вимог процесуального законодавства має правовим наслідком повернення позовної заяви заявнику.

Отже, в звязку з неподанням належних і допустимих доказів, які свідчать, що майновий стан позивача перешкоджає сплаті судового збору, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору та про відмову в задоволенні такого клопотання.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі. Аналогічні наслідки настають у разі відмови суду в задоволенні клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору.

Враховуючи наведене вище, позовна заява і додані до неї документи підлягають поверненню без розгляду.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що відмова у відстроченні сплати судового збору в звязку з неподанням доказів на підтвердження важкого фінансового стану позивача не є відмовою в доступі до правосуддя, оскільки позивач не позбавлений можливості подати такі докази суду під час повторного звернення з позовною заявою до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 8 Закону України Про судовий збір, ст. 54, п. 3 ст. 57, п. 4 ст. 63, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В :

1. У задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору відмовити.

2. Позовну заяву і додані до неї документи повернути позивачеві без розгляду.

Суддя Т.І.Ковальчук