КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Справа№ 911/3888/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Даниленко Т.О.

за участю представників:

від позивача: Бондаренко М.Г.- представник по довіреності № 04 від 17.01.2017р.

від відповідача 1(апелянт): Самборська Г.М. - представник по довіреності № б/н від 11.01.2017р.

від відповідача 2: не з'явились

від третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1- ОСОБА_4: не з'явився

від третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб: Герасименко Т.В. - представник по довіреності № 27-640/17 від 10.01.2017р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1"

на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015р.

у справі № 911/3888/15 (суддя Кошик А. Ю.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Український професійний банк"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-

Сервіс 1"

2. товариства з обмеженою відповідальністю

"Лендблоксінвестмент"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 2517375,26 дол. США

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.11.2015, повний текст якого підписаний 10.11.2015, у справі № 911/3888/15 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було невірно застосовані норми матеріального права, призвели до прийняття невірного рішення. При цьому, скаржник зазначав про відсутність у нього заборгованості за кредитним договором (договором про відкриття траншевої кредитної лінії №75 від 03.11.2008р.) у зв'язку з її погашенням поручителем - фізичною особою ОСОБА_4 відповідно до договору поруки № 75-б від 27.05.2015р.

Ухвалою від 17.12.2015р. колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л.М., Рябуха В.І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік- Сервіс 1" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Ухвалою від 22.06.2016р. призначено судову оціночно-земельну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до проведення експертизи та отримання висновку експертів.

13.02.2017р. до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшла справа №911/3888/15 з висновком оціночно-земельної експертизи № 11422/16-41 від 09.02.2017р., відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 60408 га, що розташована за адресою; Київська обл.., Бориспільський район, Щасливська сільська рада, цільове призначення земельної ділянки - ведення підсобного сільського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, станом на 19.01.2017р. визначена в сумі 11163231,00 грн.

Розпорядженням Керівника апарату суду № 09-53/543/17 від 13.02.2017р., у зв`язку з звільненням у відставку суддів Рябухи В.І. та Ропій Л.М., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/3888/15.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.02.2017р. апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" у справі № 911/3888/15 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Агрикова О.В., Чорногуз М.Г.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017р. за № 09-52/175/17 у зв'язку з перебування головуючого судді (судді - доповідача) Калатай Н.Ф. на лікарняному справу №911/3888/15 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015р. передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2017р апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015р. по справі №911/3888/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Куксова В.В., суддів Михальської Ю.Б., Скрипки І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік- Сервіс 1" на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015р. прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.04.2017р.

Розпорядженням від 11.04.2017р. у зв'язку з перебування судді Михальської Ю.Б., яка не є головуючою суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс1" на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015р. прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік- Сервіс 1" на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015 відкладено до 31.05.2017р.

31.05.2017р. до відділу документального забезпечення та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" надійшли додаткові письмові пояснення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2017р. розгляд апеляційної скарги у зв'язку з неявкою представників відповідачів та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 та наявністю клопотання про відкладення, було відкладено на 14.06.2017р.

13.06.2017р. до відділу документального забезпечення та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" надійшли письмові пояснення до яких додано належним чином засвідчену копію рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.08.2016р., яким крім іншого, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30.05.2016р. скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено, визнано припиненим зобов'язання ОСОБА_4 за договором поруки № 75-6 від 27.05.2015р., а відтак, просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення господарського суду Київської області від 05.11.2015р. у справі №911/3888/15 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши подані скаржником додаткові поясненя, колегія судів не приймає їх до уваги, оскільки рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.08.2016р. не було предметом дослідження місцевим господарським судом та взагалі не існувало станом на момент винесення оскаржуваного рішення. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що скаржник не позбавлений права звернутися до суду першої інстаніїї про перегляд рішення за нововиявленими обствинами в порядку ст. 112 Гсподарського процесуального кодексу України.

14.06.2017р. до відділу документального забезпечення та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі в зв'язку із оскарженням до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.08.2016р.

Дослідивши подане клопотання колегія суддів відмовляє у його задоволенні в зв'язку з необґрунтованістю.

Присутній в судовому засіданні 14.06.2017р. представник скаржника підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з підстав викладених у ній та просив рішення господарського суду Київської області від 05.11.2015р. скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Представник позивача, з урахуванням наявного в матеріалах справи відзиву, заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача також заперечив проти задоволення поданої апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржуване рішення.

Представники відповідача 2 та третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

14.06.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (надалі по тексту - банк, позивач, позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" (надалі по тексту - відповідач1, позичальник) 03.11.2008р. було укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії №75 зі змінами та доповненнями (надалі по тексту - кредитний договір), згідно з умовами якого, банк відкрив позичальнику мультивалютну відкличну траншеву кредитну лінію в межах суми 2442520,00 доларів США та надав кредит в сумі 2442520,00 доларів США терміном до 17.10.2016 року зі сплатою 10 % річних.

Відповідно до п. 1.2., 3.1. кредитного договору (редакція якого діяла на момент видачі коштів) банк надає кредит при наявності вільних коштів та подальше перерахування грошових коштів позичальнику проводиться банком при наявності вільних коштів протягом 3 (трьох) банківських днів.

Згідно п. 3.1. кредитного договору банк зобов'язався перерахувати на поточний рахунок позичальника № у ПАТ "УПБ" грошові кошти в сумі згідно з п. 1.1. цього договору.

На виконання умов п. 3.1. кредитного договору, банк надав ТОВ "Логістік-Сервіс 1" кредитні кошти, фактичне отримання позичальником яких підтверджується меморіальним ордером №6137470 від 04.11.2008р. на суму 2442520,00 доларів США. Матеріали справи не містять доказів заперечення або спростування відповідачем факту отримання кредитних коштів. Не надано відповідних доказів і апеляційному суду

Відповідно до 2.1. кредитного договору забезпеченням виконання позичальника своїх зобов'язань перед банком за цим договором є застава майна товариства з обмеженою відповідальністю "Лендблоксінвестмент" (Іпотечний договір від 29.06.2010р.).

При цьому, між публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Лендблоксінвестмент" (надалі по тексту - відповідач 2, поручитель) 29.06.2010р. було укладено та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. іпотечний договір, реєстраційний номер 4480 (зі змінами від 29.04.2011р., 11.05.2012р., 13.04.2013р., від 24.04.2014р., від 21.07.2014р., від 20.10.2014р.) (надалі поо тексту - іпотечний договір від 29.06.2010р.), відповідно до умов якого, ТОВ "Лендблоксінвестмент" передав в іпотеку ПАТ "УПБ" в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Логістик-Сервіс 1" за кредитним договором власне нерухоме майно: земельну ділянку загальною площею 6,0408 га, що розташована за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н. Щасливська сільська рада. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1. Земельна ділянка належить ТОВ "Лендблоксінвестмент" на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 21.03.2007р. Бориспільським районним відділом земельних ресурсів, із записом приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кумицького В. В. про перехід права власності на земельну ділянку до ТОВ "Лендблоксінвестмент", зареєстрованого Управлінням земельних ресурсів в Бориспільському районні в Поземельній книзі 10.06.2010 року за реєстровим НОМЕР_3, та договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Куницьким В.В. 10.06.2010р. за реєстровим №227 і договору про внесення змін до договору купівлі продажу, посвідченого тим само нотаріусом 14.06.2010р. за реєстровим №277.

Відпоідно до п.п. 1.3., 7.1., 7.5. та 8.1. кредитного договору (з урахуванням змін додатковим договором від 23.01.2015р.) позичальник зобов'язався здійснювані сплату процентів за користування одержаним кредитом за період з 26 числа по останній календарний день місяця у розмірі 10 % річних, а у разі порушення строків повернення кредиту за договором - 20% річних. Крім того, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом позичальник на вимогу банку сплачує пеню в розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Згідно п. 4.1. кредитного договору позичальник зобов'язався повернути одержаний кредит в строк у відповідності до п. 1.1. цього договору та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих процентів, відповідно до встановлених строків.

Умовами п.п. 4.4., 5.7. кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов договору, несвоєчасного повернення кредитних коштів та/або сплати процентів за їх використання, банк має право достроково стягнути отримані позичальником кредитні кошти, проценти за їх використання, можливі штрафні санкції.

Відповідно до п. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Однак, як зазначає позивач, в порушення умов кредитного договору, позичальник невчасно та не в повному обсязі здійснює повернення наданих йому кредитних коштів, а також не сплачує проценти за користування кредитом.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, станом на дату звернення до місцевого господарського суду заборгованість товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" перед публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №75 від 03.11.2008р. складає 2517375,26 доларів США з яких: 2428020,00 доларів США - заборгованість по строковому кредиту; 1500,00 доларів США - заборгованість по простроченому кредиту; 20645,94 доларів США - заборгованість по строкових процентах; 60584,06 доларів США - заборгованість по прострочених процентах; 6625,26 доларів США - заборгованість по пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписи ст. 629 Цивільного кодексу України визначають, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, укладений між сторонами договір за правовою природою є кредитим договором, за яким, згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно з п. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Пунктом 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України визначено якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо наявності заборгованості відповідача по процентам за користування кредитом, по поверненню кредитних коштів, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про стягнення пені.

Матеріалами справи підтверджується заборгованість позичальника (відповідача 1) перед банком за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №75 від 03.11.2008р., яко складає 2517375,26 доларів США в сумі, з яких, 2428020,00 доларів США - заборгованість по строковому кредиту, 1500,00 доларів США - заборгованість по простроченому кредиту, 20645,94 доларів США - заборгованість по строкових процентах, 60584,06 доларів США - заборгованість по прострочених процентах, 6625,26 доларів США - заборгованість по пені.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегією суддів встановлено, що Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову № 348 від 28.05.2015р. "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Укрїнський професійний банк" до категорії неплатоспроможних", на підставі чого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 107 від 28.05.2015р. "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "УПБ", згідно з яким з 29.05.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці (з 29.05.2015р. по 28.08.2015р.) та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "УПБ" ОСОБА_11.

При цьому, апеляційним судом відзначається, що винесенню вказаної постанови передувало рішення Правління Національного банку України "Про віднесення ублічного акціонерного товариства "Укрїнський професійний банк" до категорії проблемних", яке було оформлене Постановою № 293/БТ від 30.04.2015р., згідно якої у ПАТ "УПБ" було запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку, призначено куратора Національного банку України, а також установлено ряд обмежень у здійсненні банком операцій.

Приписами ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, яка діяла як на момент оформлення результатів перевірки спірних договорів, так і на момент судового розгляду справи), встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті (ч. 2 ст. 38).

Відповідно до ч. 3. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у відповідній редакції) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з наступних підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Положеннями ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у відповідній редакції) визначено, що Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни (ч. 5 ст. 38).

Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку (ч.6 ст.38).

Відповідно до ч. 8 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у відповідній редакції) Фонд припиняє протягом тимчасової адміністрації у банку здійснення операцій за правочином (у тому числі договором), вчиненим (укладеним) банком з окремим кредитором чи іншою особою, якщо такий правочин (у тому числі договір) спричиняє або може спричинити надання переваги одному кредитору перед іншим в частині задоволення вимог, зокрема за наявності однієї з таких умов: 1) правочин (у тому числі договір), спрямований на забезпечення виконання зобов'язань банку чи третьої особи перед окремим кредитором, вчинений (укладений) до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку; 2) правочин (у тому числі договір) спричиняє чи може спричинити зміну черговості задоволення вимог кредиторів за зобов'язаннями, що виникли до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку; 3) правочин (у тому числі договір) спричиняє чи може спричинити задоволення вимог, строк яких на дату виконання правочину (в тому числі договору) не настав, одних кредиторів за наявності невиконаних в установлені строки зобов'язань перед іншими кредиторами; 4) правочин (у тому числі договір) призвів до того, що окремому кредитору надано чи може бути надано перевагу в задоволенні вимог, що існували до запровадження тимчасової адміністрації, порівняно з умовами розрахунку з кредитором у черговості, визначеній цим Законом.

Припинення здійснення операцій застосовується до правочину (у тому числі договору), визначеного у цій частині, якщо він укладений протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку.

Усі або частина повноважень Фонду, визначених цією статтею, можуть бути делеговані Фондом уповноваженій особі Фонду (ч.10 ст. 38).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, позивач на виконання своїх обов'язків, передбачених ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб наказом №26/ТА від 29.05.2015р. було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів) укладених ПАТ "УПБ" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації.

Під час здійснення перевірки, оформленої відповідним протоколом № 14 від 07.08.2015р., комісією з перевірки договорів (інших правочинів) було з'ясовано, що 26.05.2015р. до банку надійшла заява гр.ОСОБА_4 з наданням згоди на поруку для забезпечення зобов'язань позичальника - товариства з обмеженою відповідальністю "Логістик-Сервіс 1" по договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 75 від 03.11.2008р.. В той же день, 27.05.2015р. до ПАТ "УПБ" надійшла заява від ТОВ "Логістик-Сервіс 1" з клопотанням про прийняття поруки гр.ОСОБА_4

Банком з позичальником та ОСОБА_4 Договір було укладено договір поруки № 75-6 від 27.05.2015р., відповідно до якого гр.ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком в повному обсязі за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором.

При цьому, в день укладення договору поруки, а саме 27.05.2015р., поручитель погасив заборгованість позичальника по кредитному договору в повному обсязі зі свого поточного рахунку в банку. Кошти на поточний рахунок поручителя надійшли 27.05.2015р. як повернення вкладів та процентів по ним по вкладним договорам, укладеним з банком, а також шляхом перерахування іншими юридичним установами грошових коштів, що знаходились на їхніх рахунках, відкритих в ПАТ "УПБ".

Однак, як зазначає позивач, грошові кошти не могли бути перераховані ані з вкладних рахунків поручителя, ані з поточних рахунків інших юридичних та/або фізичних осіб, відкритих у ПАТ "УПБ" на будь-які рахунки, у зв'язку з відсутністю у ПАТ "УПБ" грошових коштів (станом на 27.05.2015р.), як готівкових так і безготівкових, про що свідчить сальдова відомість каси головного банку ПАТ "УПБ" та довідка про стан кореспондентського рахунку.

При цьому, листом б/н від 27.05.2015р. позичальник просив банк розірвати кредитний договір у зв'язку з повним достроковим погашенням заборгованості по ньому. 27.05.2015р. банк та позичальник підписали договір про розірвання кредитного договору, а відтак, на думку позивача, фактично відбулося дострокове фіктивне погашення поручителем заборгованості позичальника за кредитним договором, при цьому, за відсутності підстав для застосування заходу забезпечення виконання зобов'язання.

Позивач зазначав, що будь-які претензії та/або вимоги банком позичальнику щодо погашення заборгованості по кредитному договору не надавалися. Простроченої заборгованості по кредитному договору позичальник, на момент укладення договору поруки не мав, що також підтверджується розрахунком заборгованості, який наявний в матеріалах справи, з якого вбачається, що прострочена заборгованість у позичальника виникла лише 02.06.2015р.

Також, п. 6.2. договору про надання кредиту передбачено право позичальника достроково погашати кредит, попередньо письмово повідомивши про це банк не пізніше, ніж за 10 календарних днів до дати погашення, що планується позичальником. Однак, відповідна умова договору також не була дотримана.

Крім того, договір поруки був укладений між поручителем та банком в період дії постанови Правління Національного банку України від 30.04.2015р. № 293/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український професійний Банк" до категорії проблемних та запровадження особистого контролю за діяльністю банку", якою запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю, призначено куратора Національного банку України, а також установлено ряд обмежень та заборон здійснення певного переліку операцій, у тому числі встановлено заборону здійснювати відчуження активів банку.

Порука є різновидом заходів забезпечення виконання зобов'язань. Згідно зі ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Враховуючи викладене, солідарна відповідальність поручителя настає після порушення виконання зобов'язання боржником. При цьому, порука не породжує солідарного обов'язку безпосередньо у зобов'язанні, на відміну від правовідносин, в яких передбачено зобов'язання декількох осіб.

Відповідно до листа Верховного Суду від 01.02.2015р. "Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання", за змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Вимога до поручителя може бути пред'явлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, - у випадку порушення зобов'язання боржником. Факт порушення зобов'язання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі.

Статтею 527 Цивільного кодексу України передбачено виконання зобов'язання належними сторонами. Зокрема, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Можливість виконання обов'язку боржника іншою особою визначена відповідною ст. 528 Цивільного кодексу України в разі, якщо виконання обов'язку було покладено боржником на іншу особу. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу.

Однак, враховуючи, що порука є видом забезпечення виконання зобов'язання і відповідний договір було укладено між кредитором та поручителем в забезпечення виконання зобов'язання, такий договір не свідчить про покладення виконання обов'язку боржником на іншу особу (поручителя).

В ході розгляду апеляційної скарги судом встановлено, що при погашенні зобов'язання поручителем, тобто застосування заходу забезпечення виконання зобов'язання за відсутності факту порушення такого зобов'язання та порушення порядку дострокового погашення кредитної заборгованості (щодо повідомлення за 10 днів), зобов'язання виконано неналежними сторонами та неналежним чином.

Згідно наявних в матеріалах справи пояснень позивача, останнім проаналізовано усі банківські операції, які проходили 27.05.2015р. по рахункам позичальника та поручителя - ОСОБА_4, з урахуванням повної відсутності 27.05.2015р. у ПАТ "УПБ" як готівкових, так і безготівкових коштів, комісією з перевірки договорів (інших правочинів) було виявлено, що договір поруки і операції з погашення кредитної заборгованості, і як наслідок розірвання кредитного договору є нікчемними, оскільки всі вони були проведені з грубим порушенням чинного законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Зокрема, встановлено, що гр. ОСОБА_4 на момент укладення договору поруки, був кредитором банку за депозитними договорами. На момент погашення поручителем заборгованості по кредитному договору очевидною була обмеженість використання ОСОБА_4 коштів на його рахунку (рахунках) та неможливість банку виконувати свої зобов'язання перед кредиторами (вкладниками, клієнтами).

Аналізуючи усі операції, які проходили через рахунки фізичної особи - ОСОБА_4 було зроблено висновок, про незаконне вивільнення банком грошових коштів (з наданням привілеїв) з рахунків юридичних осіб та вкладів самого ОСОБА_4 та штучне погашення кредитних коштів, що відбулося з метою незаконного виведення активів з банківської установи, що перебувала на межі банкрутства.

Крім того, при погашенні заборгованості ОСОБА_4 за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 75 від 03.11.2008р., платежі не проходили через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України, тобто кошти для погашення даної заборгованості взагалі в банк не надходили, чим було прямо порушено заборону, встановлену Постановою М293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України.

Умови договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_4 передбачають передачу ОСОБА_4, що є одночасно кредитором банку, права кредитора (майнових прав) за договором про відкриття траншевої кредитної лінії від 27.05.2015р. та договорами забезпечення, отже надають кредитору - ОСОБА_4 переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, що прямо зазначено у п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

Провівши ряд незаконних операцій по вивільненню коштів з наданням явних привілеїв, здійснивши штучне погашення кредитної заборгованості, ПАТ "УПБ" здійснило фактично безоплатне відчуження активів банку, шляхом відступлення права вимоги до поручителя, який відповідно до положень ст. 556 Цивільного кодексу набув права вимоги до позичальника.

Крім того, банк уклавши договір поруки, додатковий договір про внесення змін в кредитний договір від 27.05.2015р., а також прийнявши дострокове повне погашення заборгованості кредитором по кредитному договору, прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, при тримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність", що прямо зазначено у п. 5. ч. 3ст. 38 Закону України "про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

Як визначено п. 5 Постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Приписами ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено окремий порядок та підстави виявлення нікчемності правочинів, укладених неплатоспроможним банком протягом року, що передував введенню тимчасової адміністрації і судом встановлено обґрунтованість висновків Фонду гарантування вкладів щодо нікчемності договору поруки, договору про внесення змін та договору про розірвання.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, враховуючи встановлену процедуру та визначені ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстави, договори визнані нікчемними, від так є недійсними, і визнання таких договорів недійсними в судовому порядку не вимагається.

В той же час, відповідна норма ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Колегією суддів відзначається, що матеріали справи не містять доказів визнання правочинів (договорів) дійсними в судовому порядку. Фактично відповідачем заперечується нікчемність (недійсність) договорів, які визнані нікчемними у встановленому ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" порядку і дійсність договорів не встановлена у визначеному законом порядку, тобто, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення, договори є недійсними у зв'язку зі встановленою у визначеному законодавством порядку їх нікчемністю.

Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Однак, на думку колегії суддів, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину не підлягає дослідженню в матеріалах даної справи, оскільки стосується правовідносин сторін за відповідними договорами (які визнані нікчемними).

Виконання нікчемних договорів, свідчить про те, що такі договори не породжують жодних правових наслідків (з моменту їх укладення), відповідно не впливають на правовідносини банку та позичальника за кредитним договором.

Враховуючи викладені обставини, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційним судом встановлено наявність заборгованості позичальника перед банком за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №75 від 03.11.2008р., яка складає 2517375,26 доларів США, з яких, 2428020,00 доларів США - заборгованість по строковому кредиту, 1500,00 доларів США - заборгованість по простроченому кредиту, 20645,94 доларів США - заборгованість по строкових процентах, 60584,06 доларів США - заборгованість по прострочених процентах, 6625,26 доларів США - заборгованість по пені.

Відповідно до п.п. 16.5.1., 16.5.2. іпотечного договору від 29.06.2010р. банк, як іпотекодержатель, має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строків виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строків виконання будь-якого із зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору.

Пунктом 22 укладеного між ПАТ "УПБ" та ТОВ "Лендблоксінвестмент" ппотечного договору 29.06.2010р. передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися одним з таких способів за вибором Іпотекодержателя: 1) за рішенням суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.1 ст. 589 Цивільного кодексу України та ст.33 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку", п. 16.7 Іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи кредит, проценти, неустойку, необхідні витрати на утримання предмету іпотеки, а також витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги.

Припсами ст. 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 25 укладеного між позивачем та ТОВ "Лендблоксінвестмент" іпотечного договору, яким встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а також визначено, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, в порядку передбаченому чинним законодавством України.

В Постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.12.2013р.у справі № 6-124цс13 зазначено, що виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст.36, ч.1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Положеннями ч.2 ст. 590 Цивільного кодексу України встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, в разі коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, у тому числі на підставі рішення суду.

Згідно ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження в іпотечному договорі, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або його частини.

Як вбачається з листа Верховного Суду від 01.02.2015р. "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна", згідно з роз'ясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та враховуючи встановлений колегією суддів факт наявності простроченої заборгованості позичальника (відповідача 1) перед банком за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №75 від 03.11.2008р. в сумі 2517375,26 доларів США, з яких 2428020,00 доларів США заборгованості по строковому кредиту; 1500,00 доларів США заборгованості по простроченому кредиту; 20645,94 доларів США заборгованості по строкових процентах; 60584,06 доларів США заборгованості по прострочених процентах; 6625,26 доларів США заборгованості по пені, і виконання зобов'язань за відповідним кредитним договором забезпечені відповідачем 2 за іпотечним договором, вимога позивача про звернення стягнення на майно іпотекодавця підлягає задоволенню. При цьому, колегіє суддів враховується наявний в матеріалах справи висновок оціночно-земельної експертизи № 11422/16-41 від 09.02.2017р., відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 60408 га, що розташована за адресою; Київська обл.., Бориспільський район, Щасливська сільська рада, цільове призначення земельної ділянки - ведення підсобного сільського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, станом на 19.01.2017р. визначена в сумі 11163231,00 грн., однак, іпотечним договором сторонами визначено вартість предмету іпотеки в сумі 23921568,00 грн. Зазначений договір станом на дату винесення оскаржуваного рішення в судовому порядку не скасований та був чинний, а відтак, на думку колегії суддів, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, як вбачається з наявних матеріалах справи доказів, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому, сплата судового збору в доход Державного бюджету покладається на відповідачів порівну,в зв'язку з тим, що їх неправильні дії призвели до виникнення спору.

Відповідно до п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду) ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання позовної заяви майнового характеру 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Враховуючи приписи ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в доход Державного бюджету в повному обсязі в сумі 73080 грн. в рівних частках з кожного по 36540 грн.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Київської області від 05.11.2015 року у даній справі є обґрунтованим та таким, що прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі безпідставні, необґрунтовані та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1" на рішення господарського суду Київської області від 05.11.2015р. у справі № 911/3888/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 05.11.2015р. у справі №911/3888/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3888/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко