КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Справа№ 910/426/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 14.06.2017

розглядаючи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 (повне рішення складено 10.03.2017)

у справі №910/426/17 (суддя Цюкало Ю.В.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №910/426/17 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" страхове відшкодування в сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №910/426/17 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В своїх доводах апелянт посилався на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин справи, а також з порушенням норм матеріального права та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Коротун О.М. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/426/17 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017, у зазначеному складі, продовжено строк розгляду справи на 15 днів та оголошено перерву до 14.06.2017.

Представником позивача на підставі ст. 96 ГПК України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

06.06.2017 та 14.06.2017 представником відповідача, через канцелярію суду, подано клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи, в яких апелянт просить долучити копію полісу № АІ/8485848 від 27.07.2015, копії ухвал ВССУ від 25.01.2017 та 15.03.2017, а також копію витягу є ЄДРПОУ.

Представник відповідача приймав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення та просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/426/17 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача приймав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/426/17 - без змін.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII ГПК України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.08.2015 між власником автомобіля "ВАЗ-21013", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 та Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до якого застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, автомобіля "ВАЗ-21013", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 (поліс АІ/8485848). з лімітом відповідальності за майнову шкоду 50 000 грн. та розміром франшизи - нуль грн.

Строк дії даного полісу визначений з 15.08.2015 по 14.08.2016.

20.11.2015 в м. Одесі на вул. М'ясоєдовська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Фольксваген Тоуран", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить позивачу - Приватному акціонерному товариству "Дунайсудноремонт", під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля "ВАЗ-21013", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_4, застрахованого у відповідача, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб, що належить позивачу. Водій автомобіля "Фольксваген Тоуран", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 24.11.2015 повідомив відповідача про дорожньо - транспортну пригоду.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.02.2016 у справі № 521/20414/15-п водія автомобіля "ВАЗ-21013", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні вказаної ДТП і притягнуто його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зазначена постанова була залишена без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2016.

Таким чином, через пошкодження внаслідок ДТП застрахованого транспортного засобу у позивача виник обов'язок виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору.

Відповідно до висновку від 26.02.2016 про розмір матеріального збитку, причиненого власнику легкового універсала "Фольксваген Тоуран", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, величина відповідного збитку станом на дату оцінки 20.11.2015 становить 244469, 45 грн.

Позивачем було направлено на адресу відповідача заяву на виплату (страхового) відшкодування на суму компенсації витрат передбачену законодавством, однак погашення вказаної заборгованості здійснено не було.

Судом також встановлено, що заява про страхове відшкодування (вих. б/н від 16.11.2016) була направлена відповідачу службою кур'єрської доставки ФОП ОСОБА_5 ІПН НОМЕР_5, що підтверджується накладною від 17.11.2016 № 1003211. Як вбачається із копії вказаної накладної, а саме : із граф "опис вкладення" та "інформація про вручення", заява про страхове відшкодування з додатками на 8 аркушах була вручена 28.11.2016 в 13:00 за адресою: АДРЕСА_1

У грудні 2016 року позивач отримав від відповідача лист вих. № 6913 від 21.11.2016, в якому відповідач повідомляв, що позивачем було перевищено термін подачі заяви про страхове відшкодування, тому відмовляє позивачу у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі.

У зв'язку з цим, Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення 50000,00 грн.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №910/426/17 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки позивачем було перевищено термін подачі заяви про страхове відшкодування, відповідно до ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 255 ЦК України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник між двома страховими компаніями щодо порядку і розміру відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного страхування.

За змістом статті 980 ЦК, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 ЦК і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов'язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, у справі, що розглядається, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Як вже зазначалось вище, на час настання страхового випадку (ДТП) цивільно-правову відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, було застраховано відповідачем за полісом №АІ/8485848 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ст. 1188 ЦК України).

За загальним правилом згідно з положеннями статті 1192 ЦК з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Пунктом 36.4. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В свою чергу, відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Як встановлено судом першої інстанції, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду було передано водієм позивача представнику відповідача на руки -24.11.2015, про що не заперечується відповідачем в листуванні, яке міститься в матеріалах справи ( а.с. 27).

Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження апелянта, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року є підставою для відмови у виплаті, колегія суддів визнає безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право вимоги виникає після виплати страхового відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку.

Нормами Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування" не передбачено обов'язкового звернення до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування; натомість ними передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Крім того, колегія суддів зазначає, що п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/9494/14.

Відтак, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування страхувальнику за таким договором, а не страховику, який звернувся із вимогою про відшкодування шкоди в порядку регресу. Тому, у відповідача не було підстав для відмови позивачу у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), в розумінні п. 37.1.4 ст. 37 Закону України ""Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Крім того, відповідно до положень ст. 255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

З матеріалів справи вбачається, що заява про страхове відшкодування до відповідача була направлена кур'єрською службою доставки ФОП ОСОБА_5 ІПН НОМЕР_5 - 17 листопада 2016 року, що підтверджується накладною від 17.11.2016 № 1003211 (а.с. 17).

Стосовно посилання апелянта на те, що ФОП ОСОБА_6 не зареєстрований, як оператор поштового зв'язку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до витягу з ЄДРПОУ, який долучено судом до матеріалів справи, ОСОБА_6 (код НОМЕР_3) здійснює діяльність класифіковану кодом КВЕД 53.20 - Інша поштова кур'єрська діяльність.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що остаточно вина водія автомобіля "ВАЗ-21013", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_4 у скоєнні дорожньо - транспортної пригоди 20.11.2015 була встановлена постановою Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2016 у справі №521/20414/15-п, тобто за чотири дні до закінчення строку визначеного п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". При цьому, в силу положень ст. 1166, 1188 ЦК України вина є необхідною умовою для визначення зобов'язання щодо відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Стаття 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює правовідносини щодо відмови від добровільної сплати страхового відшкодування (в поза судовому порядку). Річний строк, передбачений даною статтею не являється процесуальним та не являється строком позовної давності, а тому не впливає на вирішення обґрунтованості позовних вимог про стягнення суми страхового відшкодування судом.

Місцевим господарським судом також прийнято до уваги положення п. 36.1. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з яким рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну позивача становить 224 469, 45 грн, що підтверджується висновком від 26.02.2016 "Про величину матеріального збитку, причиненого власнику легкового універсала".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що шкода в розмірі 224 469, 45 грн, завдана при дорожньо - транспортній пригоді транспортному засобу "Фольксваген Тоуран", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 належним чином доведена.

Однак, згідно п. 9.2. ст. 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000, 00 грн на одного потерпілого.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 50 000, 00 грн., оскільки позивачем було враховано ліміт відповідальності за шкоду - 50000.00 грн та франшизу - 0.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №910/426/17 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким, що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №910/426/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №910/426/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/426/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк