КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2017 р. Справа№ 910/1962/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Ткаченка Б.О.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Бляшин М.С.;

відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МСУ-2"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.04.2017

у справі №910/1962/17 (Головуючий суддя Отрош І.М.)

за позовом Todini Costruzioni Generali S.p.A. (Тодіні Коструціоні

Дженералі С.П.А.)

як лідера за договором про спільну діяльність від 19.09.2011

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МСУ-2"

про стягнення 100 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Todini Costruzioni Generali S.p.A. (Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.) (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МСУ-2" 300 000,00 грн. авансу, сплаченого за договором №KZH/S/03-12/14/15 від 03.12.2015, укладеним між позивачем та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після укладення вищезгаданого договору з відповідачем у позивача відпала виробнича необхідність в отриманні від відповідача виконання робіт, що були предметом цього договору, які виконано не було, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору. Позивач вважає, що наразі у відповідача відсутня правова підстава для утримання сплаченого позивачем авансу у розмірі 300 000,00 грн.

В процесі судового розгляду позивач зменшив розмір своїх вимог до 100 000,00 грн., у зв'язку з частковим поверненням відповідачем авансового платежу у сумі 200 000,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 89-90).

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. Відповідач наголошував на тому, що аванс у розмірі 300 000,00 грн. було перераховано позивачем на виконання п.3.3 договору №KZH/S/03-12/14/15 від 03.12.2015, а тому позивач в силу ст. 653 Цивільного кодексу України не має права вимагати повернення виконаного за зобов'язанням. Окрім того, за твердженням відповідача, перерахування позивачу у березні 2017 року грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн. було помилковим та не свідчить про визнання відповідачем позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 у справі №910/1962/17 позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 у справі №910/1962/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення по суті заявлених вимог у даній справі. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- позивач не надав будівельний майданчик, дозвільну та проектну документацію, декларацію про початок робіт, що свідчить про те, що позивач навіть не збирався починати роботи, а використовував даний договір для власних, невідомих відповідачу, цілей;

- аванс був перерахований позивачем на виконання зобов'язання, передбаченого в п.3.3 Договору, по сплаті авансу після підписання договору, а тому позивач не має права вимагати повернення авансу;

- відповідно до ч.4 ст .653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2017 апеляційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Ткаченко Б.О., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Ткаченко Б.О., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.06.2017.

29.05.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні у справі №910/1962/17 в режимі відеоконференції у зв'язку з неможливістю повноважного представника з'явитися до Київського апеляційного господарського суду у вказаний день та час. Позивач просив визначити відповідальним за проведення відеоконференції під час вищевказаного судового засідання Господарський суд Рівненської області, а у разі його зайнятості у цей день та час - Рівненський апеляційний господарський суд.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2017, на підставі ст. 74-1 Господарського процесуального кодексу України, в задоволенні клопотання позивача було відмовлено у зв'язку з технічною неможливістю забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

06.06.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли: відзив позивача на апеляційну скаргу та письмові пояснення відповідача по справі.

В судовому засіданні 08.06.2017 представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання 08.06.2017 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 08.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Позивач був заснований 30.09.1987 та зареєстрований 19.02.1996 у м. Рим, Італія (номер реєстрації 1).

23.08.2007 було зареєстровано Представництво фірми позивача, яке здійснює свої функції згідно з законодавством України за місцезнаходженням представництва у м. Рівне (ідентифікаційний код (без права юридичної особи): 26603641), що підтверджується виданим Міністерством економіки України свідоцтвом про реєстрацію від 23.08.2007 №ПІ-3969 та відомостями з Державного реєстру підприємств та організацій України (реєстраційний номер відомостей ГУС 935) (том справи - 1, аркуші справи - 28-29).

29.09.2011 між позивачем, ВАТ (Akkord Industry Construction Investment Corporation), Салліні Кострутторі С.П.А. (Salini Costruttori S.P.A) було укладено договір про спільну діяльність (том справи - 1, аркуші справи - 34-38), за умовами якого (п.п.1.1, 3.5) сторони погодились об'єднати сили з метою належного виконання контрактів №05/08/11 про проведення робіт по реконструкції автодороги М06 Київ-Чоп (ділянка 1 та ділянка 2) та №05/08/11 про проведення робіт по реконструкції автодороги М06 Київ-Чоп (ділянка 3 та ділянка 4). Сторони домовились, що позивач буде лідером спільної діяльності та буде одноособовим єдиним представником учасників спільної діяльності та вирішуватиме всі питання щодо ведення спільних справ учасників спільної діяльності.

03.12.2015 між позивачем, як замовником, на підставі договору про спільну діяльність від 29.09.2011 та відповідачем, як підрядником, було укладено договір №KZH/S/03-12/14/15 (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 11-13).

За умовами Договору (розділ 1) замовник доручає, а підрядник зобов'язується власними та залученими силами виконати і здати замовникові роботи по ремонту шляхопроводу №28, який знаходиться на км 86+472 а/д М06 Київ-Чоп (ліквідація дефектів під час гарантійного періоду замовника), а також інших будівельних робіт за дорученням замовника на відповідній ділянці автодороги М06 Київ-Чоп. Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах та у порядку, що передбачені цим договором.

Вартість робіт та порядок проведення розрахунків погоджені сторонами в розділі 3 Договору, відповідно до п.п.3.2, 3.3 якого загальна вартість робіт, передбачених цим договором, складає 2 000 000,00 грн. Загальна вартість договору є динамічною та залежить від виробничих потреб замовника. Розрахунки між замовником і підрядником здійснюються шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок підрядника протягом 30 календарних днів з моменту узгодження та затвердження обома сторонами розрахунків на підставі актів виконаних робіт (надання послуг). Замовник перераховує підряднику аванс у розмірі 300 000,00 грн., необхідного для виконання робіт, передбачених цим договором.

Підрядник зобов'язався виконати усі роботи, що визначені у договорі, у повному обсязі та у встановлені замовником строки і передати замовнику виконані роботи за Актом виконаних робіт (надання послуг) (п.п.2.1.1 п.2.1 Договору).

В п.п.8.1, 8.2 Договору передбачено, що останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами договірних зобов'язань та задоволення законних вимог. Договір може бути розірвано на вимогу однієї із сторін, при цьому сторона, яка виявила свій намір розірвати даний договір, зобов'язана повідомити іншу сторону не пізніше, ніж за 10 календарних днів, до моменту розірвання даного договору. При цьому, зі спливом вказаного у даному пункті договору строку, необхідного для направлення замовником на адресу виконавця, повідомлення про розірвання даного договору, даний договір вважається розірваним та втрачає свою юридичну силу з наступного календарного дня, без укладання додаткових угод. В даному випадку фактично виконані підрядником роботи підлягають оплаті в повному обсязі.

На виконання умов Договору у березні 2016 року позивач перерахував відповідачу 300 000,00 грн. авансового платежу. Однак в подальшому у позивача відпала потреба в отриманні від відповідача результатів робіт за Договором, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу повідомлення про розірвання Договору та повернення сплаченого авансу.

Оскільки відповідач не повернув позивачу повну суму авансового платежу, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив стягнути з відповідача 300 000,00 грн. авансу в примусовому порядку. В процесі розгляду справи позивач зменшив розмір своїх вимог та просив стягнути з відповідача 100 000,00 грн. авансу.

Місцевий господарський суд позов задовольнив, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 Цивільного кодексу України).

Між сторонами у даній справі виникли правовідносини з будівельного підряду.

В ст. 875 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору 04.03.2016 позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням №66 від 04.03.2016, вказавши у графі «Призначення платежу»: авансовий платіж на виконання робіт по ліквідації дефектів згідно з договором №KZH/S/03-12/14/15 від 03.12.2015.

Через півроку 20.09.2016 позивач направив відповідачу повідомлення про розірвання Договору та вимогу №KZH/RB/4/7254/16 від 19.09.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 15-16) про негайне повернення попередньої оплати, в яких зазначив про те, що у позивача відпала потреба в отриманні від відповідача результатів робіт за Договором, а тому позивач відповідно до умов п.8.2 Договору повідомив відповідача про його розірвання, вказавши, що датою розірвання Договору вважатиметься 30.09.2016. У зв'язку з розірванням Договору позивач вимагав у відповідача повернення не пізніше 30.09.2016 грошових коштів у розмірі 300 000,00 грн.

Про отримання вищезгаданого повідомлення про розірвання Договору та вимоги про негайне повернення попередньої оплати №KZH/RB/4/7254/16 від 19.09.2016 відповідачем 29.09.2016 свідчить наявне в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №114 (том справи - 1, аркуш справи - 17).

Оскільки відповідач залишив звернення позивача без виконання, позивач повторно направив відповідачу повідомлення про негайне повернення попередньої оплати №KZH/RB/4/7266/17 від 13.03.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 92).

14.03.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. відповідно до платіжного доручення №342 від 14.03.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 91).

Відповідач у відзиві на позов зазначав про помилкове перерахування позивачу 200 000,00 грн., яке на його думку не свідчить про визнання відповідачем позовних вимог.

Однак в платіжному дорученні №342 від 14.03.2017 в графі «Призначення платежу» чітко вказано: повернення авансового платежу на виконання робіт по ліквідації дефектів по договору №KZH/S/03-12/14/15 від 03.12.2015 згідно з повідомленням №KZH/RB/4/7266/17 від 13.03.2017.

Доказів, які б свідчили про те, що відповідач звертався до позивача з вимогою повернути грошові кошти у сумі 200 000,00 грн., як помилково перераховані, не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції.

Відносно доводів відповідача, викладених у відзиві на позов та в апеляційній скарзі про те, що позивач не може вимагати повернення сплаченого ним авансового платежу, оскільки це є виконання умов укладеного між сторонами Договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір сторони дійшли згоди та визначили умови останнього, зокрема, щодо розірвання цього Договору.

Так, в п.8.2 Договору передбачено, що останній може бути розірвано на вимогу однієї із сторін, при цьому сторона, яка виявила свій намір розірвати даний договір, зобов'язана повідомити іншу сторону не пізніше, ніж за 10 календарних днів, до моменту розірвання даного договору. При цьому, зі спливом вказаного у даному пункті договору строку, необхідного для направлення замовником на адресу виконавця, повідомлення про розірвання даного договору, даний договір вважається розірваним та втрачає свою юридичну силу з наступного календарного дня, без укладання додаткових угод. В даному випадку фактично виконані підрядником роботи підлягають оплаті в повному обсязі.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

З наведеного випливає, що як законодавець, так і самі сторони у Договорі встановлюють право замовника на односторонню відмову від договору підряду в будь-який час, з обов'язком виплатити підряднику плату за виконану частину роботи та відшкодувати йому збитки, завдані розірванням договору.

Відповідачем не заперечується ані факт отримання повідомлення позивача про розірвання Договору, ані факт припинення його дії з ініціативи позивача (розірвання).

Доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано.

Таким чином, враховуючи, що відповідач отримав вимогу позивача про негайне повернення попередньої оплати №KZH/RB/4/7254/16 від 19.09.2016 ще 29.09.2016, то з огляду на умови п.8.2 Договору, укладений між сторонами Договір є розірваним з 10.10.2016.

Письмові заперечення з цього приводу від відповідача на адресу позивача не надходили.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, відповідно до норм ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначав про те, що позивач немає права вимагати повернення сплаченого за Договором авансу, оскільки відповідно до ч.4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, як уже зазначалося вище, Договір між сторонами є розірваним з 10.10.2016, а тому названа правова норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Окрім того, вказану норму закону слід розуміти таким чином, що не підлягає поверненню виконане у разі, якщо мало місце виконання зобов'язання, що становить предмет договору, кожною зі сторін такого договору.

Водночас відповідач не надав доказів виконання ним своїх зобов'язань за Договором (актів виконаних робіт, тощо) та/або доказів завдання відповідачу збитків внаслідок розірвання Договору з ініціативи позивача.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, згідно з положеннями ч.4 ст. 849 Цивільного кодексу України підрядник не позбавлений права вимагати відшкодування йому завданих збитків внаслідок відмови замовника від договору.

Тобто, якщо відповідач, як підрядник, вважатиме, що ним понесено такі збитки, він вправі звернутись до позивача, як замовника, із відповідними вимогами щодо їх відшкодування.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Зібрані у справі пояснення та докази свідчать про те, що між сторонами було укладено Договір, на підставі якого позивач здійснив перерахування авансового платежу у сумі 300 000,00 грн. В подальшому Договір було розірвано внаслідок односторонньої відмови позивача від цього договору в порядку ч.4 ст. 849 Цивільного кодексу України та п.8.2 укладеного між сторонами Договору, що в свою чергу свідчить про припинення зобов'язань сторін за цим правочином, в тому числі зобов'язання відповідача з виконання робіт по ремонту шляхопроводу №28, який знаходиться на км 86+472 а/д М06 Київ-Чоп (ліквідація дефектів під час гарантійного періоду замовника), а також інших будівельних робіт за дорученням замовника на відповідній ділянці автодороги М06 Київ-Чоп.

Враховуючи відсутність доказів виконання робіт відповідачем за спірним Договором, а також приймаючи до уваги розірвання цього Договору, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що в даному випадку позивач вправі вимагати повернення йому залишку грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), оскільки частина авансового платежу у сумі 200 000,00 грн. вже повернута відповідачем.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача, викладені у додаткових письмових поясненнях, поданих до суду 06.06.2017, про відсутність належних повноважень у представника позивача Лавренчук Т.В., у зв'язку зі зміною керівництва компанії позивача, оскільки зміна керівництва не свідчить про автоматичне відкликання раніше виданих довіреностей. В матеріалах справи відсутні докази відкликання довіреності, виданої позивачем на ім'я Лавренчук Т.В.

Відносно посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що відповідачем було невірно сплачено суму судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як уже зазначалося вище, в процесі судового розгляду позивач заявою від 14.03.2017 повідомив місцевий господарський суд про часткове повернення відповідачем авансового платежу, стягнення якого є предметом розгляду у даній справі, а саме у розмірі 200 000,00 грн. У зв'язку з чим, залишок неповернутих відповідачем коштів склав 100 000,00 грн. і саме ця сума становила розмір вимог позивача на дату вирішення спору у даній справі місцевим господарським судом. В оскаржуваному рішенні суду зазначено про те, що вищезгадану заяву позивача суд розцінив саме як заяву про зменшення розміру позовних вимог і розглядав спір з урахуванням цієї заяви.

Жодних заперечень з цього приводу від позивача не надійшло.

Дійсно , при подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4 500,00 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 8). Однак при цьому безпосередньо у позові заявлено вимоги про стягнення з відповідача 300 000,00 грн. авансового платежу і розмір вимог в подальшому був скоригований позивачем шляхом зменшення до 100 000,00 грн.

З наведеного вбачається, що на час вирішення спору у даній справі загальний розмір вимог позивача становив 100 000,00 грн. Позов було задоволено повністю і вирішено стягнути з відповідача 100 000,00 грн. грошових коштів. Відповідач оскаржив судове рішення у даній справі у повному обсязі і при розрахунку суми судового збору, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги відповідачем було взято за основу саме загальну суму вимог позивача у розмірі 100 000,00 грн.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в разі зменшення розміру позовних вимог, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Тобто, в даному випадку позивач не був позбавлений права звернутися до Господарського суду міста Києва із клопотанням про повернення сплаченого ним 2 900,00 грн. судового збору у зв'язку зі зменшенням розміру позовних вимог, оскільки без такого клопотання суд не міг самостійно за власної ініціативи винести ухвалу з цього приводу. До того ж, місцевий господарський суд у своєму рішенні роз'яснив позивачу порядок повернення йому 2 900,00 грн. судового збору і позивач реалізував це право, звернувшись до місцевого господарського суду із заявою про повернення судового збору. Клопотання позивача було задоволено судом, про що винесено відповідну ухвалу від 26.04.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 123-124, 127-128).

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами перегляду справи апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МСУ-2" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 у справі №910/1962/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 у справі №910/1962/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1962/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Б.О. Ткаченко

С.О. Алданова