ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Справа № 910/1978/16
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

головуючого - суддів:Поляк О.І. (доповідач), Бакуліної С.В., Корсака В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.02.2017
у справі № 910/1978/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
доКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва
простягнення коштів,

за участю представників

від позивача: Гаркавенко С.В.;

від відповідача: Чебуніна А.М.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 у справі № 910/1978/16 (суддя - Прокопенко Л.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 (головуючий суддя - Отрюх Б.В., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.), позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на користь ПАТ "Київенерго" основну заборгованість в розмірі 22 523,11 грн, пеню в розмірі 6 533,35 грн, інфляційні втрати в розмірі 6 535,12 грн, 3 % річних в розмірі 589,90 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.09.2016 у справі № 910/1978/16 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 у справі № 910/1978/16, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/1978/16 (суддя - Головіна К.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 (головуючий суддя - Алданова С.О., судді: Зубець Л.П., Шапран В.В.), задоволено позов ПАТ "Київенерго" до КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва про стягнення 36 181,47 грн. Стягнуто з КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва на користь ПАТ "Київенерго" основну заборгованість в розмірі 22 523,11 грн, пеню в розмірі 6 533,35 грн, інфляційні втрати в розмірі 6 535,12 грн, 3 % річних в розмірі 589,90 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 у справі № 910/1978/16 і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 129 Конституції України, ст. 607 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 23, ст. 193, ч. 4 ст. 275, ч. 1 ст. 276 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 19, 29 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", ст.ст. 33, 34, 43, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

У призначене судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача.

Розглянувши матеріали касаційної скарги та пояснення до касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 26.12.2003 між ПАТ "Київенерго" (енергопостачальна організація) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (абонент) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 510056, відповідно до п. 1.1 якого предметом цього договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 2.2.1 енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до договору.

Пунктами 2.3.1 - 2.3.2 договору сторони погодили, що абонент зобов'язаний додержуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії. Виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 7 до договору.

Згідно з п. 2.3.4 договору абонент зобов'язався в додатках № 8 та № 9 договору зазначити всі об'єкти теплоспоживання, підключені до теплових мереж абонента (найменування, максимальні теплові навантаження, обсяги теплоспоживання, займана площа орендарів тощо).

Відповідно до п. 5.1 договору облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Згідно з п. 2 додатку № 4 абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

Відповідно до п. 5 додатку № 4 абонент що місяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі теплозбуту № 2 за адресою: вул. Драгоманова, буд. № 40-В, розрахункова група, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає РВТ).

Згідно з додатком № 8 до договору опалення і гаряче водопостачання від теплових мереж теплопостачальної організації здійснюється у споруді (господарчому блоці) за адресою вул. Серафимовича, 11.

Господарськими судами встановлено, що ПАТ "Київенерго" умови договору № 510056 від 26.12.2003 виконало у повному обсязі, а саме за період з 01.12.2014 по 30.04.2015 надало послуги з постачання теплової енергії у гарячій воді зазначеному абоненту на загальну суму 22 523,11 грн, що підтверджується обліковими картками за вказаний період. Однак, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва умови договору в частині оплати послуг з постачання теплової енергії належним чином не виконало, вартість поставленої йому теплової енергії в гарячій воді не сплатило.

У зв'язку з невиконанням Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва своїх зобов'язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 26.12.2003 № 510056 щодо оплати використаної теплової енергії за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 в розмірі 22 523,11 грн, ПАТ "Київенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва про стягнення з останнього на користь ПАТ "Київенерго" боргу за спожиту теплову енергію в розмірі 22 523,11 грн, а також інфляційних втрат в розмірі 6 535,12 грн, пені в розмірі 6 533,35 грн, 3% річних в розмірі 589,90 грн.

Задовольняючи позовні вимоги за результатами нового розгляду справи, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що подані сторонами докази підтверджують, що договір постачання № 510056 від 26.12.2003 продовжував діяти у спірному періоді і не був розірваний сторонами та не було здійснено заміни сторони цього договору з КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва на КП "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", а відтак відповідач був споживачем за договором № 510056 від 26.12.2003 протягом спірного періоду та саме він несе відповідальність за невиконання господарського зобов'язання у період з 01.12.2014 по 01.05.2015. Внесення змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" щодо заборони для всіх суб'єктів крім теплопостачальної організації бути виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до внесення вказаних змін.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про наявність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено господарськими судами та вбачається з матеріалів справи, договір постачання № 510056 від 26.12.2003 діяв у спірний період та не був розірваний сторонами, враховуючи, що вони погодили припинити його дію лише з 01.09.2015.

Відповідно до п.п. 9.3, 9.4 договору від 26.12.2003 у випадках передачі абонентом об'єкту іншій організації, енергопостачальна організація повинна бути повідомлена в 3-денний термін відповідним двостороннім листом здаючого та приймаючого об'єкт. У цьому разі договір буде припинений тільки при повній сплаті абонентом заборгованості за спожиту теплову енергію. Жодна із сторін не має право передавати свої права та обов'язки за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони. При наявності такої необхідності договір необхідно переоформити на нового суб'єкта договору.

Як встановлено господарськими судами, позивач не надавав згоди на заміну сторони - абонента за договором від 26.12.2003 і відповідні зміни до зазначеного договору не вносилися.

При цьому з досліджених судами доказів не вбачається, що відповідач довів належними і допустимими доказами, що споживачем теплової енергії у гарячій воді, поставленої позивачем протягом спірного періоду за вказаним договором, була інша особа.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про те, що КП УЖГ Дніпровського району м. Києва, як споживач за договором від 26.12.2003, несе відповідальність за невиконання господарського зобов'язання за вказаним договором з оплати вартості поставленої позивачем у період з 01.12.2014 по 01.05.2015 теплової енергії, враховуючи, що саме на відповідача за умовами спірного договору, який діяв протягом зазначеного періоду, покладено обов'язок з оплати вартості поставленої теплової енергії і не споживання ним вказаних послуг не доведено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, колегія суддів відмічає, що відповідач не позбавлений права у разі доведення факту споживання іншою особою поставленої теплової енергії у спірний період, з метою недопущення безпідставного збагачення останньою за його рахунок, звернутися до неї з відповідним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, крім суми основного боргу, просив суд також стягнути з відповідача суми пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з порушенням останнім свого зобов'язання за договором від 26.12.2003 щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленої теплової енергії.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи обгрунтованість висновків господарських судів про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з оплати вартості поставленої за договором від 26.12.2003 теплової енергії та здійснену попередніми інстанціями перевірку розрахунку заявлених позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд касаційної інстанції погоджується з доводами місцевого та апеляційного господарських судів про правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача вказаних сум.

Таким чином, висновки господарських судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача 22 523,11 грн основного боргу, 6 533,35 грн пені, 6 535,12 грн інфляційних втрат та 589,90 грн 3 % річних відповідають обставинам справи і вимогам чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача вартості поставленої за договором від 26.12.2003 теплової енергії у зв'язку з припинення зобов'язань за вказаним на підставі внесених до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" змін не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки, як обгрунтовано зазначили господарські суди попередніх інстанцій, внесені зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" щодо заборони для всіх суб'єктів крім теплопостачальної організації бути виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності не передбачають автоматичного припинення договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до внесення вказаних змін та не встановлюють їх нікчемність.

Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та зводяться до необхідності переоцінки обставин справи, що з урахуванням приписів до ч. 2 ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 у справі № 910/1978/16 слід залишити без змін, а касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва - без задоволення.

В силу ст. 49 ГПК України судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 у справі № 910/1978/16 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 у справі № 910/1978/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді С.В. Бакуліна

В.А. Корсак