ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Справа № 904/11374/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідача,
суддів:Євсікова О.О.
Кролевець О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року
та рішеннягосподарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року
у справі№ 904/11374/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб"
простягнення 22 978 301,89 грн.
за участю представників:

позивача - Безпалюк О.Л.

відповідача - Щепотін В.С.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" заборгованості у розмірі 22 978 301,89 грн., з яких: 3 % річних за період з 15.02.2015 року по 22.07.2015 року в сумі 392 380,28 грн., пені за цей же період у розмірі 7 555 662,09 грн., 7 % штрафу в сумі 5 652 450,28грн., інфляційних втрат за період березень - червень 2015 року у розмірі 9 377 809,24 грн. внаслідок неналежного виконання останнім умов договору № 401/15-ПР щодо своєчасної оплати вартості природного газу.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб", в свою чергу, звернулось до місцевого господарського суду з клопотанням про зменшення розмірів пені та штрафу до 1 грн. та надання йому розстрочки сплати суми боргу на три роки.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року (суддя Євстигнеєва Н.М.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року (у складі колегії суддів: головуючого судді Антоніка С.Г., суддів: Березкіна О.В., Вечірко І.О.), позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" 3 % річних у сумі 392380,28 грн., втрати від інфляції у сумі 2 318 788,49 грн., пеню у сумі 2 266 698,63 грн., штраф у розмірі 7 % у розмірі 1 695 735,08 грн. та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 206 700 грн.; в решті позовних вимог відмовлено; заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" про розстрочку виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року у справі № 904/11374/16 задоволено частково; розстрочено виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року у справі № 904/11374/16 на два роки на період з лютого 2017 року по лютий 2019 року включно зі сплатою кожного місяця розстрочки по 286 679,27 грн. до 30-го числа кожного місяця розстрочки; в решті вимог, наведених в заяві про розстрочку виконання рішення суду, - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та постановою, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів в частині, якою зменшено пеню та штраф на 70 % та надано розстрочку виконання рішення. При цьому, заявник касаційної скарги зазначає про те, що висновки судів про наявність виняткових обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій і неустойки та задоволення заяви про розстрочку виконання судового рішення, відсутні.

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив проти вимог викладених у ній та зазначаючи про вірність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить відмовити у її задоволенні, а постанову апеляційного господарського суду - залишити без змін.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку її обставин та повноту їх встановлення, заслухавши суддю-доповідача у справі та представників сторін, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду даної справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 23.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" (покупець) укладено договір № 401/15-ПР купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), згідно якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити його вартість.

За умовами договору продавець передає покупцеві в період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 45 100 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів (у тис. куб. м): у тому числі по місяцях кварталів, у січні - 3 000 тис. куб.м., у лютому - 3 500 тис. куб.м., у березні - 3 600 тис. куб.м., у квітні - 3 700 тис. куб.м., у травні - 3 900 тис. куб.м., у червні - 3900 тис. куб.м., у липні - 3 900 тис. куб.м., у серпні - 3 900 тис. куб.м., у вересні - 3900 тис. куб.м., у квітні - 3 700 тис. куб.м., у жовтні - 3 800 тис. куб.м., у листопаді - 4 100 тис. куб.м., у грудні - 3 900 тис. куб.м.

Відповідно до пунктів 3.3. - 3.4. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актами приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцю три примірники акта приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою покупця та газотранспортного підприємства, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків.

Згідно пункту 5.2. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.02.2015 року) з 01 лютого 2015 року ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 57000 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2 % і податок на додану вартість за ставкою 20 %. Тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами - 325,60 грн., ПДВ - 20 % - 65,12 грн., а всього з ПДВ - 390,72 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6 139,60 грн., крім того ПДВ - 20 % - 1 227,92 грн., всього з ПДВ - 7 367,52 грн. В подальшому ціна за 1000 куб.м. природного газу та тариф на транспортування неодноразово змінювалась додатковими угодами №№2 - 10. Відповідно до пункту 6.1. договору, в редакції додаткової угоди від 22.10.2015 року № 7, оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами відповідно до цін і на умовах, зазначених в пункті 5.2. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок продавця. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як встановлено судами, на виконання умов договору позивачем протягом січня - березня 2015 року, травня - грудня 2015 року передано відповідачу природний газ на загальну суму 225934381,72 грн., що підтверджується актами приймання-передачі.

Станом на час звернення до суду з позовом основна заборгованість за договором відповідачем погашена, проте, оскільки останній несвоєчасно здійснював оплату вартості природного газу, позивач просив стягнути 3 % річних за період прострочки з 15.02.2015 року по 22.07.2015 року у сумі 392380,28 грн., 9377809,24 грн. інфляційних втрат за період березень - червень 2015 року, пеню за період з 15.02.2015 року по 22.07.2015 року у сумі 7555662,09 грн. та штраф у розмірі 7 % - 5 652 450,28 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, обґрунтовано вказав на порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати вартості газу і, як наслідок, можливість притягнення останнього до відповідальності, передбаченої пунктом 7.2. договору та статтею 625 Цивільного кодексу України.

Здійснивши перевірку правильності розрахунку інфляційних втрат, судами попередніх інстанцій встановлено нарахування позивачем інфляційних втрат за кожний наступний місяць у заявленому періоді на суму боргу, що вже включала в себе інфляційне збільшення за попередній місяць, внаслідок здійсненого перерахунку інфляційних втрат судами попередніх інстанцій вірно визначено розмір інфляційних втрат на суму 2318788,49 грн., відносно чого позивач не заперечив. Перевіривши, правильність здійсненого позивачем розрахунку 3% річних, суди встановили обґрунтованість заявлених позивачем вимог в цій частині.

Разом з тим, стягнення пені та штрафу у меншому від заявленого розмірі, суди попередніх інстанцій мотивували наявністю виняткових обставин та визначеним у пункті 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України і статті 233 Господарського кодексу України правом суду зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Так, відповідно до приписів статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно приписів пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних причин, зокрема, важкий фінансовий стан боржника та збитковість підприємства. Крім того, судами враховано ступінь виконання боржником зобов`язань за договором (погашення відповідачем основної заборгованості), важливість збереження господарської діяльності відповідача, який є містоутворюючим підприємством м.Нікополя, а також те, що поставлений за спірним договором газ використовується відповідачем виключно для власних потреб, а відповідач є кінцевим споживачем. Разом з цим, суди врахували й майнові інтереси та фінансовий стан позивача, що, в свою чергу, спростовує посилання скаржника у касаційній скарзі в цій частині.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи встановлення господарськими судами у відповідності до вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України наявності виняткових обставин, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість зменшення заявленої до стягнення неустойки, що відповідає роз'ясненням, викладеним у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Посилання скаржника на постанови Вищого господарського суду України у інших справах не можуть бути підставою для скасування судових рішень у даній справі, оскільки вони ухвалені за різних установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про часткове задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду та зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. При цьому, господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункти 1.1, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.12. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" ).

Зі змісту оскаржуваних судових актів вбачається, що суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення у справі враховували матеріальні інтереси обох сторін, було досліджено наявні у матеріалах справи документи, якими підтверджується існування обставин скрутного фінансового становища відповідача (його збитковість), прийнято до уваги той факт, що одночасне стягнення заявленої суми може призвести до неможливості виконання рішення.

Відповідно до ст.1117 Господарського процесуального кодексу України метою касаційного перегляду справи є перевірка застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, тоді як, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, враховуючи встановлені судами обставини, з огляду на приписи ст.121 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованим висновок судів про часткове задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду терміном на 24 місяці, з підстави винятковості обставин, що виникли та які ускладнюють виконання рішення суду. Під час розгляду справи фактичні її обставини встановлені господарськими судами на підставі всебічного, повного й об'єктивного дослідження поданих сторонами доказів, висновки судів першої й апеляційної інстанцій відповідають цим обставинам, їм дана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Тоді як доводи заявника касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують та фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в силу вимог зазначеної вище ст.1117 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року у справі № 904/11374/16 залишити без змін.

Головуючий суддяС.В. Владимиренко
СуддіО.О. Євсіков
О.А. Кролевець