КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 925/142/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 13.06.2017 року по справі №925/142/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Інтертранс-Партнер"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2017 року

по справі №925/142/17 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Черкаської міської ради

до Приватного підприємства "Інтертранс-Партнер"

про стягнення 23 077,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Черкаська міська Рада (далі - позивач) звернулася з позовом до Господарського суду Черкаської області до Приватного підприємства "Інтертранс-Партнер" (далі - відповідач) про стягнення 23 077,12 грн. заборгованості по оплаті за фактичне користування земельною ділянкою, у зв'язку із неналежним виконанням умов договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 16.03.2015 з якої: 22 596,76 грн. боргу та 480,36 грн. пені.

Позов вмотивовано тим, що відповідач безоплатно використовує земельну ділянку, яка є комунальною власністю та не виконує договірні зобов'язання по вищевказаному договору за використання земельної ділянки за адресою: м. Черкаси, вул. Сурікова, 4 за загальний період з 16.06.2014 по 31.12.2016.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.03.2017 №925/142/17 позов задоволено повністю, стягнуто з Приватного підприємства "Інтертранс-партнер" на користь Черкаської міської ради 22 596,76 грн. боргу та 480,36 грн. пені.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції від 14.03.2017р., відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2017 №925/142/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись, при цьому на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надав колегії суддів письмовий відзив на скаргу відповідача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції. Під час судового засідання від 13.06.2017 представник позивача просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2017 №925/142/17 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інтертранс-Партнер" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2017 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.06.2014р. сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1856 - частини першого поверху двоповерхової будівлі загальною площею 458,4 кв.м. за адресою м. Черкаси, вул. Сурікова, 4. (п. 1.1, п. 1.2 договоору)

Вказане приміщення було передано відповідачу по акту прийому-передачі від 16.06.2014. (додаток №2 до договору оренди № 1856)

Договору оренди земельної ділянки, на якій знаходяться орендовані приміщення, сторони не уклали.

В подальшому, 16 березня 2015 року між Черкаською міською радою та Приватним підприємством "Інтертранс-партнер" укладено договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу), зареєстрований в управлінні земельних ресурсів та землеустрою департаменту архітектури, містобудування та інспектування 16.03.2015р. за № 493 (далі - договір).

Відповідно до пункту 7 цього договору відповідач погодився добровільно, без складання акта про визначення збитків та розгляду питання в суді, протягом 3-х місяців сплатити позивачу кошти за фактичне використання ним земельної ділянки за адресою м. Черкаси, вул. Сурікова, 4 за період з 16.06.2014 року по 30.11.2014 року в розмірі 2877 гри. 26 коп. рівними частинами по 959 грн. 29 коп. щомісячно до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно пункту 8 договору з 1 грудня 2014 року щомісячна плата за користування земельною ділянкою становить 526,33 грн.

Пунктом 9 договору встановлено, що в разі будь - яких змін розміру орендної плати, що діють в м. Черкаси, розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, розмір щомісячної плати змінюється без внесення змін та доповнень до цього договору.

Пунктом 12.1.встановлено строк дії договору, а саме до 30.04.2017 року.

Відповідно до листа департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради від 04.10.2016 № 7909 відповідач не звертався до міської ради з приводу розірвання договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 16.03.2015 № 493, тому вказаний договір є чинним.

Як було встановлено вище, відповідно до пункту 7 договору відповідач погодився добровільно, без складання акта про визначення збитків, протягом 3-х місяців сплатити позивачу кошти за фактичне використання ним земельної ділянки за період з 16.06.2014 року по 30.11.2014 року борг в розмірі 2877 гри. 26 коп. рівними частинами по 959 грн. 29 коп. щомісячно до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Далі, щорічно плата за користування земельною ділянкою у зв'язку зі щорічною індексацією грошової оцінки землі уточнювалася на коефіцієнт індексу інфляції. В свою чергу, за 2015 рік - 1,249, за 2016 рік - 1,433.

З 01.01.2015 року розмір щомісячного платежу становить 657,39 грн. (526,33 х 1,249=657,39 грн.).

З 01.01.2016 року розмір щомісячного платежу становить 942,04 грн. (657,39 х 1,433=942,04 грн.).

Всього за період з 01.12.2014 до 31.12.2016 року, відповідно до пункту 8 договору, відповідачу нараховано - 19 719,50 грн.

За весь вищевказаний період використання відповідачем земельної ділянки, який він зобов'язався оплатити згідно пунктів 7 і 8 договору, тобто з 16.06.2014 по 31.12.2016, йому нараховано плати за користування землею у сумі 22 596 грн. 76 коп. (2877,26 + 19719,50 = 22 596,76 грн.).

За час фактичного користування земельною ділянкою відповідач заборгував позивачу на час розгляду справи 22 596,76 грн. Відповідач умови даного договору не виконав належним чином, визначені цим договором платежі не сплатив. Доказів оплати вказаного боргу відповідач до матеріалів справи не надав.

Ст.ст. 173, 174, 181, 193 ГК України, ст.ст. ст.ст. 525, 526, 530, 546, 549, 759, 762 ЦК України містять наступні положення.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта ( виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача є законними і обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню на суму 22 596,76 грн., що є оплатою за фактичне користування земельною ділянкою, у зв'язку із неналежним виконанням умов договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 16.03.2015 за загальний період з 16.06.2014 по 31.12.2016.

Крім того, у позовних вимогах позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 480,36 грн. на підставі п. 11 договору.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 11 договору передбачено стягнення пені за несвоєчасне внесення платежів, передбачених договором, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Як вбачається з доданого до позову розрахунку, пеня нарахована за період за загальний період з 10.07.2016 по 09.01.2017, обрахована на кожний платіж окремо та в межах шестимісячного строку, як передбачено п. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів здійснивши перерахунок пені, перевіривши визначені позивачем періоди нарахування пені, вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 480,36 грн. пені.

У доводах апеляційного оскарження відповідач стверджує про те, що плата за користування земельною ділянкою входить до вартості оренди нерухомого майна. Крім того, відповідач наголосив і на тому, що в період з 01.12.2014р. по 09.12.2016р. не був власником спірного приміщення, відповідно відсутні підстави для стягнення з нього коштів за використання земельної ділянки.

З огляду на наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів наведені заперечення відповідача не приймає до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи, приписам наведеного вище законодавства. Більше того, заборгованість по оплаті за фактичне користування земельною ділянкою пред'явлено до стягнення позивачем у зв'язку із неналежним виконанням умов договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 16.03.2015. Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати самостійно умови такого договору, що не суперечать закону. Таким чином, оскільки договір є чинним, сторонами не оскаржено та не заперечується, наведені доводи апеляційного оскарження не спростовують правових висновків суду першої інстанції.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі відповідачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Приватного підприємства "Інтертранс-Партнер" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інтертранс-Партнер" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2017 №925/142/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/142/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

О.М. Гаврилюк