РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017Справа №910/24267/16

За позовом Національного антикорупційного бюро України

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа", Публічного акціонерного товариства "АЗОТ"

третя особа Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго"

про визнання договору недійсним

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Клименко Є.С. (представник за довіреністю);

від відповідача 1 - Чорнобай Д.В. (представник за довіреністю);

від відповідача 2 - Вєдєрнікова О.С. (представник за довіреністю);

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України звернулось до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа", Публічного акціонерного товариства "АЗОТ", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго", про визнання договору недійсним.

Позивач вимоги підтримав у повному обсязі, зазначив, що спірний Договір суперечить ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", ст. 514 Цивільного кодексу України та підлягає визнанню недійсним також у силу ч. 3 ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, оскільки є укладеним з метою, що завідомо суперечить інтересам держави. Також позивач посилається в обґрунтування підстав для звернення з даним позовом до суду, зокрема, на реалізацію наданого йому Законом України "Про Національне антикорупційне бюро" право.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач 1 проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, зокрема, пославшись на те, що позивач не довів наявність його порушеного права укладеним оспорюваним правочином. Крім того, позивач не довів наявність умислу сторін при вчиненні спірного договору та у чому полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вказаної угоди.

На підставі викладеного відповідач 1 просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник відповідача 1 проти позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Відповідач 2 проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини, зокрема, послався на те, що у позивача відсутні повноваження га звернення із даним позовом, крім того позивачем не доведено підстав для визнання договору про переведення боргу недійсним.

На підставі викладеного відповідач 2 просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник відповідача 2 проти позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Третя особа у письмових поясненнях зауважила на тому, що позивачем не доведено наявність умисного свідомого порушення сторонами порядку розрахунків. Крім того, предмет оспорюваного договору не відноситься до договорів, які можуть визнаватись недійсними, як такі, що порушують інтереси держави.

Під час судового засідання представник третьої особи надав усні пояснення по справі, які аналогічні наведеним у письмових поясненнях.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 24.05.2005 між Відкритим акціонерним товариством «Черкасиобленерго» (постачальник електричної енергії) та Відкритим акціонерним товариством «Азот» (споживач) було укладено договір № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ «Черкасиобленерго» для ВАТ «Азот», відповідно до п. 1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з ВАТ «Черкасиобленерго».

Під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (п. 2.1 Договору від 24.05.2005 № 524-213/24).

Пунктом 2.2.3 Договору від 24.05.2005 № 524-213/24 передбачено обов'язок споживача здійснювати оплату постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електричну енергію» та додатку № 5 «Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії».

Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Згідно зі ст.11, 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору чи іншого правочину.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 521 Цивільного кодексу України передбачено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

12.03.2015 між Публічним акціонерним товариством «Азот» (первісний боржник) та Приватним акціонерним товариством «Холдингова Компанія «Енергомережа» (новий боржник) було укладено Договір про переведення боргу № 141-202, яким регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором від 24.05.2005 № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ «Черкасиобленерго», укладеним між первісним боржником та кредитором, у частині оплати за поставлену в період з 01.01.2015 (включно) по 31.01.2015 (включно) кредитором електроенергію на суму 33113748,67 грн. (п.1.1. Договору від 12.03.2015 № 141-202).

За умовами п. 1.2. Договору від 12.03.2015 № 141-202 первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору, в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 01.01.2015 (включно) по 31.01.2015 (включно) на суму 33113748,67 грн.

Пунктом 3.2. Договору від 12.03.2015 № 141-202 визначено, що первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 31113748,67 грн., що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

Як вбачається із матеріалів справи, первісний боржник (ПАТ «Азот») сплатив на рахунок нового боржника (ПрАТ «ХК «Енергомережа») грошові кошти в розмірі 31113748,67 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 12.03.2015 № 287.

Відповідно до п. 5.2. Договору від 12.03.2015 № 141-202 зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п. 1.2. цього Договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього Договору.

Даний Договір підписаний повноважними представниками та скріплений печатками обох сторін, відтак сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, у зв'язку з чим цей Договір є укладеним, згідно зі ч. 1 ст. 638 ЦК України.

При цьому, листом від 11.03.2015 № 1737/03-01 ВАТ «Черкасиобленерго» було надано згоду на укладання вказаного Договору про переведення боргу за умови сплати новим боржником переведеного боргу відповідно до ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» на розрахунковий рахунок із спеціальним режимом використання.

Обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу, позивач послався на те, що Договір від 12.03.2015 № 141-202 про переведення боргу, укладений між ПАТ «Азот» та ПрАТ «Холдингова Компанія «Енергомережа», суперечить інтересам держави, оскільки кредитором - Публічним ПАТ «Черкасиобленерго», частка державної власності у статутному капіталі якого становить 71 %, при наданні згоди на заміну боржника у зобов'язанні не було забезпечено інтересів держави та втрачено право вимоги до платоспроможного боржника. Одночасно, позивач зазначає, що спірний правочин суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює відносини у сфері електроенергетики, зокрема, ст.15-1, 26 Закону України «Про електроенергетику», згідно вимог яких споживачі вносять плату за спожиту електроенергію виключно у грошовій формі та шляхом перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника.

За приписами ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цій термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунку в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а тому обов'язком позивача відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та інтересів відповідачами в справі.

З наведеного вбачається, що право на звернення із позовом до суду про визнання правочину недійсним надано особі, яка є стороною правочину, чи зацікавленою особою, що кореспондується, водночас, із наявністю факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів такої особи.

Водночас, з наведених позивачем підстав щодо права на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним не вбачається, що оспорюваний правочин, укладений між юридичними особами, та який має приватноправовий характер, порушує або оспорює майнові права чи інтереси саме позивача.

У зв'язку з цим, заявляючи вимогу про визнання недійсною угоди з підстав, зокрема, її невідповідності положенням законодавства про електроенергію, позивач не довів наявність у нього права на оспорювання договорів саме з таких підстав, ураховуючи суб'єктний склад і характер спірного договору, та повноваження і правоохоронний (антикорупційний) статус органа позивача.

В обґрунтування підстав на звернення із даним позовом до суду позивач посилається на реалізацію свого права, наданого Законом України "Про Національне антикорупційне бюро", для виконання покладених на нього обов'язків, а саме права подання позову про визнання недійсними угод.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України; прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Відтак, право на звернення до суду в інтересах держави надано лише прокурорам, тому у даному випадку посилання позивача на недійсність спірного правочину через його завідому суперечність інтересам держави і суспільства, не відповідає визначеному ч. 1 ст. 2 ГПК України суб'єкту, на якого покладено обґрунтовувати порушення інтересів держави таким правочином.

Щодо права на звернення до суду державних та інших органів у випадках, передбачених законодавчими актами України, то у разі відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів такого органу спірним правочином, останній має обґрунтувати своє право на звернення до суду з позовом, яким оспорює правочин, стороною якого він не є.

Закріплені у Конвенції ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 №251-V) положення щодо забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч. 1 ст. 5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч. 2 ст.6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п. d ч. 2 ст. 12), разом із приписами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", надають позивачу право з метою вжиття ефективних заходів протидії корупції подавати позов про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, та у порядку, визначеному чинним законодавством.

Позивач, у даному випадку, посилається на п. 13 ст. 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро", що надає право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України. Такими підставами позивач зазначає невідповідність спірного правочину ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1 ст. 207 ГК України).

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Відповідно до п. 3.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11) до господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Утім, позивачем не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору про переведення боргу переліченим вище ознакам, які би свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою (п. 3.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11).

В обґрунтування наявності наміру сторін на укладення завідомо суперечного інтересам держави Договору позивач послався на здійснення ним досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України - привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем, якщо вони вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" - Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці.

Водночас, позивачем не обґрунтовується вчинення корупційного правопорушення та вчинення його саме вищою посадовою особою ПАТ «Черкасиобленерго», уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Разом із цим, позивач зазначає, що внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок досудового розслідування щодо службових осіб ПАТ «Черкасиобленерго», ПАТ «Азот» та ПрАТ «Холдингова Компанія «Енергомережа» свідчить про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення, що підтверджує наявність умислу в їх діяннях та, відповідно, недійсність оспорюваного правочину на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9).

Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Також позивачем не доведено наявності та розміру заподіяних державі внаслідок укладення оспорюваного правочину збитків. Наявність істотної частки держави у статутному капіталі ПАТ «Черкасиобленерго» та надання згоди на укладення спірного договору про переведення боргу не є безумовним доказом того, що укладений між відповідачами оспорюваний договір суперечить інтересам держави.

Наразі, вищезазначене кримінальне провадження перебуває лише на стадії досудового розслідування, а враховуючи, що закінчення досудового розслідування не має безумовним наслідком встановлення вини особи, щодо якої воно провадилось, посилання позивача в цьому випадку на здійснення досудового розслідування не може бути підтвердженням умислу вказаних осіб в укладенні правочину, що не відповідає ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Наведене не суперечить прикінцевим положенням Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" щодо дії до приведення у відповідність із цим Законом законів України, інших нормативно-правових актів у частині, що не суперечить цьому Закону, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, позивач у будь-якому випадку повинен діяти у відповідності до Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", яким передбачені його повноваження, права та обов'язки.

Таким чином, право на звернення Національного бюро до суду з позовом про визнання правочину недійсним, може бути здійснено за наявності підстав, визначених законом. Оскільки позивачем не доведено невідповідності спірного правочину інтересам держави і суспільства, наявності вини сторін у формі умислу на вчинення даного правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а також протиправні наслідки оспорюваної угоди для держави, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 13.06.2017

Суддя Я.В. Маринченко