КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Справа№ 910/2171/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Руденко М.А.

секретар судового засідання Борух А.С.

за участю представників:

від позивача: не з`явивися;

від відповідача: Гнатюк С.В. - за довіреністю оформленою належним чином;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017р.

у справі №910/2171/17 (суддя: Ващенко Т.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна"

до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 8 889,83 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення 8 889,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем, як страховиком виплачено страхувальнику страхове відшкодування, внаслідок чого до нього перейшло право вимоги до страхувальника забезпеченого транспортного засобу, водій якого спричинив ДТП і цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем. Позивач направив претензію відповідачу на суму 84 227,12 грн., але відповідач її визнав частково і повністю кошти не оплатив, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2017р. у справі № 910/2171/17 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" 8 889,83 грн. страхового відшкодування та 1 600,00 грн. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Доводи апеляційної скарги мотивовані невірним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального права, оскільки, відповідальність як страховика відповідно до приписів чинного законодавства обмежується лімітом відповідальності, зазначеним у полісі загальнообов'язкового страхування, встановлюється на підставі оціненої вартості ремонтних робіт з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу без урахування франшизи. Враховуючи те, що позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування на рахунок, апелянт вважав вірним розрахунком суми заборгованості з оплати страхового відшкодування без врахування податку на додану вартість, на що суд уваги не звернув.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.06.2017р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), судді Руденко М.А., Смірнова Л.Г.

Позивач до судового засідання, що відбулось 14.06.2017р., не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи є можливим.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення апелянта, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 30.12.2013р. між Приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" (Страховиком) та ОСОБА_4 (Страхувальником, Вигодонабувачем) укладено Договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності водія та пасажирів від нещасних випадків № 530580603.13 (Договір), відповідно до якого страховик прийняв під страховий захист автомобіль НОМЕР_1.

Відповідно до розділу 2 договору предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, вартість ТЗ - 185 000,00 грн., франшиза за страховими випадками 1 000,00 грн. Страховим випадком є пошкодження, знищення або втрата ТЗ, його складових частин, деталей або обладнання внаслідок, зокрема, ДПТ.

17.02.2014р. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди по вул. Енергетичній в районі вул. Янгеля в місті Дніпропетровську, автомобіль НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою про ДТП № 9352023.

Дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення водієм автомобіля марки ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_5 вимог Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Амур-Нижньодніповського районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2014р. в справі № 199/1652/14-п (3/199/875/14).

Згідно зі звітом № 13/14А від 27.02.2014р. вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження в ДТП 17.02.2014р. з автомобілем марки ВАЗ НОМЕР_3 склала 52 619,19 грн. Оцінка здійснена судовим експертом ОСОБА_6 Додатком №1 до вказаного звіту судовим експертом ОСОБА_6 зафіксовано факт осмотру транспортного засобу Mercedes НОМЕР_4, що підтверджується протоколом від 21.02.2014р.

Ремонтною калькуляцією №13/14а від 26.02.2014р. зробленою системою AUDATEX судовим експертом ОСОБА_6 визначено затрати на ремонт у розмірі 112 116,13 грн. з ПДВ. без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

Відповідно до калькуляції страховика № 113316 від 12.03.2014р. вартість ремонту Mercedes НОМЕР_4 визначено в розмірі 90 123,62 грн.

Актом взаємозаліку (узгодження) виплат страхового відшкодування і страхових платежів №530580603.13 від 14.03.2014р. страховик та страхувальник домовились про залік взаємних вимог по договору страхування № 530580603.13 від 30.12.2013р. у розмірі 4 896,50 грн. Після проведення заліку у відповідно до цього акту страховик має заборгованість перед ОСОБА_4 в розмірі 84 227,12 грн. (враховуючи франшизу -1 000,00 грн.).

На підставі страхового акту № 110975 від 14.03.2014р. позивач сплатив суму страхового відшкодування у розмірі 84 227,12 грн. на рахунок ОСОБА_4 (страхувальника), що підтверджується платіжним дорученням № 3019 від 11.04.2014р.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою № 2989 від 18.07.2014р. в якій просив повернути сплачене ним страхове відшкодування в розмірі 84 227,12 грн. До заяви позивач додав також копію висновку №13/14А від 27.02.2014р., платіжне доручення про виплату страхового відшкодування потерпілому, страховий акт та інші документи. Проте відповідач виконав вимогу частково у розмірі 40 600,17 грн., у зв'язку з чим ПрАТ "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" звернулося до суду з позовом.

За приписами ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України (ЦК України) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон).

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За статтями 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий, чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Пунктом 36.4 статті 36 Закону передбачено право страховика у разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна.

Колегією встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника ВАЗ НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_5, на момент ДТП, була застрахована ТОВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант" відповідно до Полісу серія № АІ/3759490 (франшиза - 1000,00 грн.) та лімітом відповідальності страховика - 50 000,00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються не тільки приписами Закону України "Про страхування", умовами договору добровільного страхування, якими позивач з страхувальником узгодили не враховувати експлуатаційний знос при визначенні суми страхового відшкодування, а також загальними нормами цивільного законодавства та спеціальними нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів", за змістом якого обсяг відповідальності страховика, що виник за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є обмеженим лімітом відповідальності, зазначеним в полісі, і розраховується з урахуванням зносу деталей, замінених у процесі відновлення транспортного засобу та завжди зменшується на суму франшизи. Крім цього, якщо сума, що відповідає розміру оціненої шкоди з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, то воно зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Системний аналіз положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов'язкового страхування відповідальності страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди на умовах, визначених саме цим законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з ч. 2 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, обмеження законом обсягу відповідальності страховика цивільно-правової відповідальності не порушує право на відшкодування фактичних витрат особи, яка здійснила страхове відшкодування відповідно до договору добровільного страхування майна, адже це право може бути реалізоване шляхом подання позову до винної особи про відшкодування здійснених на відновлення пошкодженого майна витрат в частині, яка є предметом спору в цій справі, та яку у відповідності до спеціального законодавства страховик цивільно-правової відповідальності відшкодовувати не зобов'язаний (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2014 №6-49цс14 та від 02.12.2015 №6-691цс15).

Тож сама по собі виплата позивачем страхового відшкодування за договором добровільного страхування без урахування фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу не має наслідком автоматичного виникнення у страховика за договором обов'язкового страхування обов'язку відшкодувати виплачену суму, якщо така розрахована без урахування фізичного зносу транспортного засобу.

Згідно із ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України; якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).

Враховуючи те, що позивач сплатив страхове відшкодування на особистий рахунок страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням №3019 від 11.04.2014р., а також з огляду на те, що позивачем не було надано доказів проведення ремонту застрахованого транспортного засобу, розмір страхового відшкодування мав бути зменшеним на розмір податку на додану вартість (20%).

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно зі ст. 29 п. 32.7 ст. 32 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Необхідною умовою для відшкодування матеріального збитку особою, відповідальною за заподіяний збиток на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є наявність оцінки завданої шкоди, проведеної у встановленому законом порядку.

Розрахунок зносу транспортного засобу здійснюється відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р. (далі - Методика).

З матеріалів справи вбачається, що звітом № 13/14А від 27.02.2014р. вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля НОМЕР_2 складала 52 619,19 грн. та оцінка здійснена судовим експертом ОСОБА_6 з дотриманням вимог Методики.

Наданий відповідачем до матеріалів справи звіт №6718 від 12.05.2014р., колегією суддів до уваги не приймається, оскільки був здійснений без огляду транспортного засобу особисто оцінювачем, який складав висновок, а був здійснений на підставі протоколу огляду від 27.02.2014р., складеного страховим комісаром і фотографій до нього.

Відповідно до пункту 5.1 Методики встановлено, що технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом України у листі від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» роз'яснено, що, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Враховуючи те, що до страховика переходить право вимоги в межах фактичних витрат, які пов'язані з відновленням транспортного засобу з урахуванням франшизи, то, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач набув право зворотньої вимоги до відповідача у сумі 40 095,35 грн., яка визначена виходячи з вартості ремонтних робіт з урахуванням зносу (52 619,19 грн.), за мінусом ПДВ (20%), за мінусом суми франшизи за договором добровільного страхування (1000,00 грн.) та суми франшизи за договором обов'язкового страхування (1000,00 грн.), а саме: 52 619,19 грн. - 10 523,84 грн. - 2 000,00 грн.= 40 095,35 грн.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення -скасуванню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017р. у справі №910/2171/17 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017р. у справі №910/2171/17 - скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33; ідентифікаційний код 16285602) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки,26; ідентифікаційний код 32382598) 1 760 (одну тисячу сімсот шістдесят) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

5. Матеріали справи №910/2171/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Руденко