ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Справа № 916/2398/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Короткевича О.Є.,
Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
на ухвалу та постанову у справігосподарського суду Одеської області від 17.11.2016 Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 № 916/2398 господарського суду Одеської області
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Окто Трейд"
доТовариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД
провизнання банкрутом,
за участю представників сторін: представник Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. - Коновал Р.О.; представник Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД - Пісна Д.В.

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою за результатами попереднього засідання господарського суду Одеської області від 17.11.2016 затверджено реєстр вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД, у тому числі, вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" у такому розмірі: 4 777 634,00 грн. - забезпечені заставою; 2756,00 грн. - перша черга; 112 270 147,74 грн. - четверта черга; 46 929 151,28 грн. - шоста черга задоволення. В решті вимог ПАТ "Дельта Банк" відмовлено з мотивів їх не підтвердження належними доказами.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково, ухвалу господарського суду Одеської області від 17.11.2016 змінено, в частині визначення загального розміру вимог ПАТ "Дельта Банк" в реєстрі вимог кредиторів ТОВ ВКФ "Олір"ЛТД.

Затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД щодо вимог ПАТ "Дельта Банк" на загальну суму 163 979 689,02 грн.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, ПАТ "Дельта Банк" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати ПАТ "Дельта Банк" кредитором про справі № 916/2398/16 про банкрутство ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД на загальну суму 179 318 378,92 грн. в наступній черговості: 4 777 634,00 грн. - позачергові; 127 400 432,34 грн. - четверта черга; 47 140 312,58 грн. - шоста черга, а також внести окремо до реєстру відомості про майно ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД, яке є предметом забезпечення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а також неповним з'ясуванням усіх обставин справи.

Боржник - ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржувані ухвалу та постанову залишити без змін, а скаргу - без задоволення з мотивів, викладених у відзиві.

13.06.2017 до початку судового засідання до Вищого господарського суду України надійшли уточнення №23.1 від 13.06.2017 до касаційної скарги ПАТ "Дельта Банк", в яких скаржником зазначено, що підставами для оскарження ухвали та постанови судів першої та апеляційної інстанцій є відхилення вимог банку за трьома кредитними договорами:

1) кредитним договором №131/07 від 31.10.2012 про надання кредиту, укладеного між ВАТ "Акціонерний Банк "Одеса-Банк" та ТОВ "Одеський Торговий Дім "Сонячна долина" у загальному розмірі 12 867 044, 42 грн.;

2) кредитним договором №143/07 від 15.10.2007 про надання кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії, укладеного між ЗАТ "Акціонерний Банк "Одеса-Банк" та ТОВ "Торгова компанія "Щедре літо" у загальному розмірі 1 974 401, 48 грн.;

3) кредитним договором №200/08 від 31.10.2008 про надання короткострокового кредиту, укладеного між ЗАТ "Акціонерний Банк "Одеса-Банк" та ВАТ "Іллічівський олійножировий комбінат" у загальному розмірі 500 000, 00 грн.;

Відповідно ПАТ "Дельта Банк" просить суд касаційної інстанції переглянути оскаржувані ухвалу та постанову судів попередніх інстанцій лише в частині відмови Банку у задоволенні кредиторських вимог за вказаними кредитними договорами на загальну суму 15 341 445, 9 грн.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржувані судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника;

конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;

поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Згідно з частиною десятою статті 16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з метою виявлення усіх кредиторів здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до заяви кредитора в обов'язковому порядку додаються, зокрема, документи, які підтверджують грошові вимоги до боржника.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою господарського суду Одеської області від 20.09.2016 за заявою ТОВ "Окто Трейд" порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД за загальною процедурою, передбаченою Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Менчака В.В.

21.09.2016 на офіційному веб - сайті Вищого господарського суду України під номером 35635 оприлюднене оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД.

17.10.2016 ПАТ "Дельта Банк" подало заяву з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 179 318 378,92 грн., які ґрунтуються на договорі кредитної лінії №НКЛ-2005823 від 31.10.2012, укладеному між банком та боржником, договорах застави цінних паперів № ЗЦП-2005814/3/S6 від 27.07.2012, № ЗЦП-2005814/2/S6 від 27.07.2012, договорі поруки № П-131/07 від 31.10.2012, а також на 3-х простих векселях.

Боржником та розпорядником майна грошові вимоги ПАТ "Дельта Банк" до боржника визнано у розмірі 163 979 698,02 грн., з яких: 4 777 634,00 грн. - позачергові; 2 756,00 грн. - перша черга; 112 270 147,74 грн. - четверта черга; 46 929 151,28 грн. - шоста черга.

Грошові вимоги банку до боржника, а саме: у розмірі 12 867 044,02 грн., (договір поруки № П-131/07 від 31.10.2012); у розмірі 1 974 401,48 грн. (прості векселі №96, №17) та у розмірі 500 000,00 грн. (простий вексель №85) боржником та розпорядником майна відхилено.

Виходячи із спеціальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на господарський суд покладено обов'язок надавати правовий аналіз заявлених кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

Відповідно до частини шостої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі, щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. За наслідками розгляду зазначених заяв господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.

Частиною першою статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Рішення з господарського спору, в тому числі і у справі про банкрутство, повинно бути мотивованим, прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Ухвалою за результатами попереднього засідання господарського суду Одеської області від 17.11.2016 затверджено реєстр вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД, у тому числі, визнано вимоги ПАТ "Дельта Банк" у такому розмірі: 4 777 634,00 грн. - забезпечені заставою; 2756,00 грн. - перша черга; 112 270 147,74 грн. - четверта черга; 46 929 151,28 грн. - шоста черга задоволення.

Суд апеляційної інстанції в постанові встановив, що решта грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника судом першої інстанції відхилена з мотивів не підтвердження їх належними доказами. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що зобов'язання за договором поруки № П-131/07 від 31.10.2012 було виконано, що свідчить про відсутність права вимоги кредитора за цим договором. Право вимоги про звернення стягнення за простими векселями № 96 від 20.03.2006 та № 17 від 22.09.2005 відсутнє у зв'язку із спливом строку пред'явлення до платежу, а також ліквідацією основного боржника і погашенням основного зобов'язання. Зобов'язання за договором застави векселів № 24/08-З від 31.10.2008 припинено, строк позовної давності за вимогами за простим векселем № 85 від 21.11.2005 сплив.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково, ухвалу господарського суду Одеської області від 17.11.2016 змінено в частині визначення загального розміру вимог ПАТ "Дельта Банк" в реєстрі вимог кредиторів ТОВ ВКФ "Олір"ЛТД з посиланням на те, що судом першої інстанції не було зазначено загальної суми визнаних кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк".

Затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД щодо вимог ПАТ "Дельта Банк" на загальну суму 163 979 689,02 грн.

При цьому, переглянувши в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції в частині усіх заявлених грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника, суд апеляційної інстанції погодився із рішенням суду першої інстанції про їх часткове задоволення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті при не повному з'ясуванні усіх обставин , що мають істотне значення для правильного розгляду грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 31.10.2012 між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД укладено договір кредитної лінії № НКД-2005823 із змінами і доповненнями, за умовами якого банк зобов'язався надати боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти з лімітом заборгованості у розмірі 74 881 330,53 грн. зі сплатою 22 % річних із терміном погашення до 20.11.2015.

Станом на день порушення провадження у справі про банкрутство сума простроченої заборгованості за вказаним кредитним договором становить 159 199 299,02 грн., з яких: 112 270 147,74 грн. - 4 черга, 46 929 51,28 грн. - 6 черга.

Доказів погашення боргу матеріали справи не містять.

Розпорядником майна та боржником зазначені вимоги визнані у повному обсязі.

Вказані вимоги визнано і судами попередніх інстанцій, та не є в даному випадку предметом оскарження ПАТ "Дельта Банк" в його касаційній скарзі та уточненнях до неї.

27 липня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Іллічівський олійножировий комбінат" укладено кредитний договір № НКЛ-2005814/3, за умовами якого останньому надавався кредит в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 394 366 000,00 грн. зі сплатою 12 % річних.

У забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД укладено договір застави цінних паперів № ЗЦП-2005814/3/S6 від 27.07.2012, згідно з яким у заставу були передані 1 868 000 штук простих іменних акцій із визначеною вартістю предмета застави у розмірі 934 000,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів погашення кредиторської заборгованості.

Розпорядником майна та боржником згаданий борг визнаний у повному обсязі та дані щодо предмету застави включені окремо до реєстру вимог кредиторів.

Вказані вимоги визнано і судами попередніх інстанцій, та не є в даному випадку предметом оскарження ПАТ "Дельта Банк" в його касаційній скарзі та уточненнях до неї.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 липня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Одеський олійножировий комбінат" укладено кредитний договір № НКЛ-2005804/2, за умовами якого останньому надавався кредит в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 606 591 000,00 грн. зі сплатою 12 % річних.

У забезпечення вказаного кредитного договору між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ ВКФ "Олір Лтд" укладено договір застави цінних паперів № ЗЦП-2005814/2/S6 від 27.07.2012, згідно з яким у заставу були передані 15 374 536 простих іменних акцій із визначеною вартістю предмета застави у розмірі 3 843 634 грн.

Погашення кредиторської заборгованості не підтверджено.

Розпорядником майна та боржником цей борг визнаний у повному обсязі та дані включені окремо до реєстру вимог кредиторів.

Вказані вимоги визнано і судами попередніх інстанцій, та не є в даному випадку предметом оскарження ПАТ "Дельта Банк" в його касаційній скарзі та уточненнях до неї.

Водночас, викладені у касаційній скарзі та уточненнях до неї доводи ПАТ "Дельта Банк" щодо безпідставного відхилення судами попередніх інстанцій його грошових вимог, які ґрунтуються на 3-х простих векселях, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає безпідставними та погоджується з висновками судів про відсутність правових та фактичних підстав для їх визнання, виходячи з такого.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, 15 жовтня 2007 року між ЗАТ "Акціонерний банк "Одеса-Банк" та ТОВ "Торгова компанія "Щедре літо" було укладено договір № 143/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії із максимальним лімітом у розмірі 22 000 000 грн.

У забезпечення виконання зазначених зобов'язань між ЗАТ "Акціонерний банк "Одеса-Банк" (завставодержатель), ТОВ "Грата" (заставодавець) та ТОВ "Торгова компанія "Щедре літо" (позичальник) було укладено договір застави № 58/07-3 від 29.12.2007 відповідно до якого заставодавець передав банку прості векселі, у тому числі два простих векселя, векселедавцем яких є ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД, а саме: простий вексель №96, складений 30.03.2006, із номінальною вартістю 454 401,48 грн. з датою погашення векселя за пред'явленням, але не раніше 30.03.2009, та простий вексель № 17, складений 22.09.2005, номінальною вартістю 1 520 000 грн., з датою погашення векселя за пред'явленням, але не раніше 01.07.2008.

Відповідно до пункту 1.5 вказаного договору застави передача векселів у заставу здійснюється шляхом: вчинення заставодавцем на векселях бланкового індосаменту; передачі заставодержателю за актом приймання-передачі векселів та реєстром переданих в заставу векселів.

За умовами договору № 4/3-070 від 19.02.2013 ВАТ АКБ "Одеса-Банк" відступило ПАТ "Дельта Банк" право вимоги за кредитним договором № 143/07 від 15.10.2007.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються зокрема, Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), Законами України "Про обіг векселів в Україні" і "Про цінні папери та фондовий ринок".

За змістом статті 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Векселі можуть бути прості або переказні та існують виключно у документарній формі. Особливості видачі та обігу векселів, здійснення операцій з векселями, погашення вексельних зобов'язань та стягнення за векселями визначаються законом.

Згідно із статтею 77 Уніфікованого закону, до простих векселів застосовуються такі самі положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Відповідно до статті 34 Уніфікованого закону переказний вексель строком за пред'явленням підлягає оплаті при його пред'явленні. Він повинен бути пред'явлений для платежу протягом одного року від дати його складання. Трасант може скоротити цей строк або обумовити більш тривалий строк. Ці строки можуть бути скорочені індосантами.

Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу за пред'явленням не може бути пред'явленим для платежу раніше визначеної дати. У цьому разі строк для пред'явлення починається від зазначеної дати.

Згідно із статтями 53, 78, Уніфікованого закону у разі непред'явлення до платежу переказного векселя в установлені строки його держатель втрачає права за ним стосовно індосантів, векселедавця, а також інших зобов'язаних за векселем осіб, за винятком акцептанта, а при непред'явленні до платежу простого векселя - за винятком векселедавця. Такі самі наслідки настають, якщо вексель зі строком платежу на визначений день або у визначений строк від дати складання чи пред'явлення не пред'явлено до платежу в день, коли він мав бути оплачений, або протягом двох наступних робочих днів (статті 38, 53, 78 Уніфікованого закону).

Як встановлено судами, вексель № 96 виданий з датою погашення векселя за пред'явленням, але не раніше 30.03.2009, а вексель № 17 виданий за пред'явленням, але не раніше 01.07.2008.

Отже, враховуючи зазначені спеціальні норми вексельного законодавства, простий вексель № 96 мав бути пред'явлений для платежу протягом одного року від дати його можливого пред'явлення, тобто до 31.03.2010, а вексель № 17 - до 02.07.2009. Проте, доказів пред'явлення вказаних векселів до платежу у визначені строки матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Таким чином, строк позовної давності для пред'явлення вимог за простим векселем № 96 сплив 31.03.2013, а для векселя № 17 - 02.07.2012.

У пункті 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" роз'яснено, що відповідно до абзацу 1 статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються через три роки, які обчислюються від дати настання строку платежу. Такий строк застосовується як щодо позову векселедержателя, так i щодо позовних вимог, пред'явлених до акцептанта переказного векселя векселедавцем, iндосантами, авалiстами та іншими особами, до яких права за векселем перейшли внаслідок виконання ними вексельного зобов'язання.

Аналогічно суди повинні вирішувати спори за участю векселедавця простого векселя (стаття 78 Уніфікованого закону).

Перебіг трирічного строку на пред'явлення позовних вимог до акцептанта переказного векселя або до векселедавця простого векселя починається з дати настання строку платежу, зазначеного у векселі.

Встановлені статтею 70 Уніфікованого закону строки для пред'явлення позовних вимог за векселем є присiчними, вони не можуть бути змінені за угодою сторін i не підлягають зупиненню або відновленню. Суд застосовує ці строки незалежно від заяви сторони. Після їх закінчення припиняється дія матеріального права вимоги платежу від зобов'язаних за векселем осіб.

Враховуючи зазначені норми спеціального вексельного законодавства та встановлені судами факти не пред'явлення вказаних вище двох простих векселів до платежу та сплив строків позовної давності для пред'явлення вимог за цими простими векселями, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованим та законним висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відхилення грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника, які ґрунтуються на двох простих векселях № 96 та № 17.

При цьому викладені у касаційній скарзі доводи про те, що умовами договору застави векселів №58/07-3 від 29.12.2007 передбачено, що він діє до припинення зобов'язань за кредитним договором, колегія суддів Вищого господарського суду України відхиляє, оскільки дія договору застави та підстави його припинення, що регулюються нормами цивільного законодавства, ніяким чином не впливають на відносини, що пов'язані з обігом векселів в Україні, в тому числі щодо строків погашення вексельних зобов'язань.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що 31.10.2008 між ЗАТ АКБ "Одеса-Банк" та ВАТ "Іллічівський олійножировий комбінат" укладений договір № 200/08 про надання короткострокового кредиту із встановленням максимальної суми заборгованості 18 000 000 грн.

У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ЗАТ АКБ "Одеса-Банк" (заставодержатель), ТОВ "Агронаука" (заставодавець) та ВАТ "Іллічівський олійножировий комбінат" (позичальник) укладено договір застави векселів № 24/08-3 від 31.10.2008, відповідно до якого у заставу банку було передано, у тому числі, простий вексель № 85, виданий ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД, із номінальною вартістю 500 000,00 грн. із строком платежу за пред'явленням, але не раніше 21.11.2008.

Враховуючи вищенаведені норми вексельного законодавства, строк пред'явлення цього векселя сплив 22.11.2009, а строк позовної давності - 22.11.2012, тому колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами правомірно відхилені грошові вимоги банку за цим векселем.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що 21.09.2007 між ВАТ "Акціонерний банк "Одеса-Банк" та ТОВ "Одеський Торговий Дім "Сонячна долина" укладено договір № 137/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 10 000 000,00 грн. В подальшому 31.10.2012 сума була збільшена до 22 000 000,00 грн.

19.07.2012 між ВАТ "Акціонерний банк "Одеса-Банк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір № 02/07/2012 про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором на користь ПАТ "Дельта Банк".

31.10.2012 між ПАТ "Дельта Банк", ТОВ "Одеський Торговий Дім "Сонячна долина" та ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД укладено договір поруки № П-131/07, за яким останній поручився відповідати за виконання ТОВ "Одеський Торговий Дім "Сонячна долина" кредитного договору № 137/07 від 21.09.2007.

Заборгованість за цим кредитним договором становить 12 867 044,42 грн. Доказів її погашення не надано.

Розпорядником дані вимоги не визнані із зазначенням того, що ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД у повному обсязі виконані свої зобов'язання за договором поруки.

Розглянувши у попередньому засіданні відповідно до статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" грошові вимоги банку до боржника у розмірі 12 867 044,42 грн., які обґрунтовані невиконанням боржником своїх зобов'язань за договором поруки № П-131/07 від 31.10.2012 у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на норми статей 553, 554, 559 ЦК України, умови договору поруки та факту виконання боржником своїх зобов'язань, які випливають із цього договору.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до договору поруки № П-131/07 від 31.10.2012 ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД зобов'язалося перед ПАТ "Дельта Банк" за виконання ТОВ "Одеський Торговий Дім "Сонячна долина" кредитного договору № 137/07 від 21.09.2007 у розмірі 17 521 577,84 грн.

Пунктом 6.1 договору поруки сторонами передбачено, що дія договору припиняється на 3650 день від дати, зазначеної у п. 1.1 договору (20.12.2012).

За розрахунком ПАТ "Дельта Банк" до кредитного договору, підтвердженим даними ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД, останнім було погашено за тілом кредиту 16 165 861,69 грн., 1 354 066,15 грн. відсотків та 1650 грн., що складає 17 521 577,84 грн.

Відхиляючи грошові вимоги банку у розмірі 12 867 044,42 грн., які обґрунтовані заборгованістю за кредитним договором, суди попередніх інстанцій послалися на те, що ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД свої зобов'язання за договором поруки виконало.

Крім того, судами визнано помилковим посилання ПАТ "Дельта Банк" на умови пункту 1.4 договору поруки як на підставу збільшення обсягу зобов'язань, оскільки договір поруки вчинений у той самий момент як і підписання додаткової угоди № 6 до кредитного договору № 131/07 від 21.09.2007, а тому, за висновком судів, ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД визначило свої зобов'язання за договором поруки у певному обсязі, саме з урахуванням зазначеної додаткової угоди. Інших угод, які б свідчили про встановлення обов'язків ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД щодо збільшення обсягу кредитної заборгованості, ПАТ "Дельта Банк" надано не було.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такий висновок судів попередніх інстанцій передчасним, з огляду на таке.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21.09.2007 між ВАТ "Акціонерний банк "Одеса-Банк" та ТОВ "Одеський Торговий Дім "Сонячна долина" укладено договір № 137/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 10 000 000,00 грн.

Додатковим договором № 6 від 31.10.2012, укладеним між кредитором та основним боржником, було внесено зміни до кредитного договору, зокрема розмір кредиту був збільшений до 22 000 000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, пунктом 1.1. договору поруки від 31.10.2012 визначено обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором № 131/07 від 21.09.2007 в обсязі 17 521 577,84 грн. зі сплатою процентів та на умовах, визначених у договорі кредиту та додаткових договорах до договору кредиту, що можуть бути укладені у майбутньому, з кінцевим терміном повернення кредиту по 20.12.2012 включно, сплачувати можливі штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту та цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої порукою вимоги.

Відповідно до пункту 1.4 договору поруки сторони домовились, що кредитор та позичальник мають право змінювати умови договору кредиту без погодження з поручителем, при цьому порука за цим договором розповсюджується на всі зміни та доповнення до договору кредиту, у тому числі, але не виключно, стосовно суми кредиту та розміру процентів за користування кредитом. Поручитель підтверджує, що зазначений припис є попередньою згодою поручителя на зміну умов договору кредиту, що призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Проте, зазначеній умові договору поруки суди попередніх інстанцій не дали належної правової оцінки з огляду на вищенаведені норми матеріального права, які регулюють правовідносини з поруки, та не з'ясували, чи є наведена у пункті 1.4 договору поруки умова результатом домовленості сторін про можливість збільшення обсягу відповідальності позичальника.

При цьому, висновок суду апеляційної інстанції про те, що ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД визначило свої зобов'язання за договором поруки у певному обсязі, з врахуванням додаткової угоди № 6 до кредитного договору № 131/07 від 21.09.2007, тобто в обсязі 17 521 577,84 грн., колегія суддів Вищого господарського суду України вважає передчасним з огляду на таке.

Виходячи із положень частини другої статті 553 ЦК України поручитель може поручитися за виконання основного зобов'язання в повному обсязі або частково.

Порука у повному обсязі існує за умови, що поручитель взяв на себе обов'язок виконати зобов'язання за боржника повністю, без жодних обмежень, включаючи відшкодування збитків, заподіяних кредитору невиконанням боржника, а також сплату неустойки (штрафу, пені), якщо така передбачена законом або договором.

Часткова порука має місце тоді, коли поручитель поручився не за все зобов'язання боржника, а лише в певній частині, обмеженій наперед визначеним обсягом (сумою, кількістю, обсягом робіт, послуг тощо).

Проте, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки умовам укладеного договору поруки в розрізі того, чи обмежили сторони обсяг відповідальності поручителя певною сумою, чи визначили його відповідальність в повному обсязі, тобто не з'ясували чи є ця порука частковою чи повною.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновок судів попередніх інстанцій про відхилення грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника у розмірі 12 867 044,42 грн. є таким, що зроблений без належної правової оцінки умов договору поруки в їх сукупності, без застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, тому оскаржувані ухвалу та постанову в цій частині не можна визнати законними та обґрунтованими.

У зв'язку з незастосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, які підлягали застосуванню, неповним з'ясуванням всіх обставин справи, що входять до предмету доказування і мають значення для правильного розгляду грошових вимог банку, які випливають із договору поруки, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що оскаржувані ухвала та постанова в частині відхилення грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника у розмірі 12 867 044,42 грн. підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 17.11.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 у справі № 916/2398/16 в частині відхилення грошових вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД у розмірі 2 474 401,48 грн., що ґрунтуються на 3-ьох простих векселях, а саме: №96 від 20.03.2006 у розмірі 454 401,48 грн., №17 від 22.09.2005 у розмірі 1 520 000,00 грн. та №85 від 21.11.2005 у розмірі 500 000,00грн., ? залишити без змін.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 17.11.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 у справі № 916/2398/16 в частині відхилення грошових вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД у розмірі 12 867 044,42 грн., що ґрунтуються на зобов'язанні за договором поруки № П-131/07 від 31.10.2012 - скасувати.

Справу № 916/2398/16 в цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді О.Є. Короткевич

В.Я. Погребняк