РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2017Справа № 910/6981/17

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за первісним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про"
провизнання недійсним (нікчемним) договору оренди,
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр"
провизнання договору дійсним
Представники сторін:
від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом):
Діденко Ю.О. - представник за довіреністю; Лукошкіна Ю.Ю. - представник за довіреністю;
від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.04.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" про визнання недійсним (нікчемним) договору оренди нежилого приміщення №1/03-1/2015 від 01.03.2015.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015 суперечить вимогам статей 204, 215, 220, 793 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6981/17 та справу призначено до розгляду на 12.06.2017.

12.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/6927/17 про тлумачення пункту 7.1. договору оренди нежилого приміщення №1/03-1/2015 від 01.03.2015 та клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 12.06.2017 з'явився представник відповідача та в повному обсязі підтримав заявлене клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/6927/17.

Представники позивача присутні в судовому засіданні 12.06.2017 заперечили проти задоволення клопотання про зупинення провадження з підстав його необґрунтованості.

Розглянувши зазначене клопотання та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд визнав клопотання позивача про зупинення провадження у справі таким, що не підлягає задоволенню, оскільки згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому, пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя - четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Представник відповідача у клопотанні не зазначив в чому полягає неможливість для Господарського суду міста Києва в межах справи № 910/6981/17 самостійно встановити обставини, які встановлюються Господарським судом міста Києва у справі № 910/6927/17.

Зважаючи на зазначене, в задоволенні поданого відповідачем клопотання про зупинення провадження слід відмовити, оскільки обставини, які будуть встановлені у справі № 910/6927/17 не можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України на задоволення клопотання відповідача для надання часу з підготовки заперечень у судовому засіданні 12.06.2017 оголошено перерву до 15.06.2017.

14.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява у справі № 910/6981/17 Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" про визнання дійсним договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 порушено провадження у справі та прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" про визнання дійсним договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015 для спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" про визнання недійсним (нікчемним) договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015. Розгляд справи призначено на 15.06.17 о 16:20.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.06.17 оголошено перерву до 19.06.17 о 15:40 для надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" часу з підготовки заперечень на зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про".

В судове засідання 19.06.2017 з'явились представники позивача та надали пояснення по суті спору, в яких в заперечили проти задоволення зустрічного позову та в повному обсязі підтримали заявлені вимоги первісного позову та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 19.06.2017 не з'явився, через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про колегіальний розгляд справи та заяву про відкладення розгляду справи.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про колегіальний розгляд справи, прийшов до висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на те, що призначення колегіального розгляду справи здійснюється суддею в провадженні якого перебуває справа залежно від складності спірних матеріально-правових відносин, рішення про яку приймається суддею. Призначення колегіального розгляду справи за клопотанням сторін нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено.

Розглянувши подану представником відповідача заяву про відкладення розгляду справи, суд вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки неможливість забезпечення явки представника у судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи. Крім того, суд зазначає, що відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Доказів щодо неможливості такої заміни представника, і неможливості розгляду справи без участі представника суду не надано.

У судовому засіданні 19.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр", (орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про", (орендар за договором) укладено договір оренди нежилого приміщення №1/03-1/2015, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне користування частину нежилого приміщення, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 82 «А», 1 вхід, 1 поверх, складські приміщення площею 969,00 м2, 2 поверх адміністративні приміщення площею 514,6 м2.

Відповідно до пункту 7.1. договору передбачено, що договір набирає сили з дати його укладення. Термін оренди по цьому договору складає 34 місяці та діє з 01 березня 2015 року по 31 грудня 2018 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач за первісним позовом посилається на недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, внаслідок чого він є нікчемним.

Позивач стверджує, що договір оренди укладено на строк більше трьох років, а отже, відповідно до вимог статті 793 Цивільного кодексу України, він підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач за зустрічним позовом, в обґрунтування вимог зустрічного позову про визнання договору дійсним стверджує, що сторонами погоджено як права так і обов'язки, як орендаря так і орендодавця, останніми вчинено дії щодо його виконання та наступного схвалення, а отже, згідно частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України суд може визнати такий договір дійсним.

Оцінюючи подані позивачем за первісним позовом докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено судом, в пункті 7.1. зазначено, що термін оренди по цьому договору складає 34 місяці та діє з 01.03.2015 по 31.12.2018.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Приписами статті 252 Цивільного кодексу України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сторони під час укладення договору визначили термін його дії, а саме, з 01.03.2015 по 31.12.2018. За підрахунком суду термін дії спірного договору становить три роки та дев'ять місяців.

Відповідно до вимог статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В пункті 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Таким чином, судом встановлено, що договір оренди було укладено з порушенням статті 793 Цивільного кодексу України, а тому в силу норм статей 203, 215 Цивільного кодексу України він підлягає визнанню судом недійсним.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" про визнання договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015 дійсним, суд зазначає наступне.

Статтею 209 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частина 2 статті 220 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом враховані рекомендації, викладені у пункті 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 щодо того, що у вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними (статті 219, 220 Цивільного кодексу України), господарські суди повинні з'ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню, з яких причин його не посвідчено нотаріально та чи втрачена можливість такого посвідчення, а також чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи рекомендації, викладені у пункті 13 постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення.

Отже, однією з умов застосування частини другої статті 220 Цивільного кодексу України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення сторони від нотаріального посвідчення правочину.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем за зустрічним позовом не було надано суду жодного доказу на підтвердження обставин ухилення відповідача за зустрічним позовом від нотаріального посвідчення оспорюваного договору.

Відтак, в силу частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України та статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання дійсним договору задоволенню не підлягають.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем за первісним позовом вимоги про визнання договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015 підлягають задоволенню, в свою чергу вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015 дійсним, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82-А, ідентифікаційний код 31244298) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82-А, ідентифікаційний код 35251445).

3. У задоволенні зустрічного позову про визнання дійсним договору оренди нежилого приміщення № 1/03-1/2015 від 01.03.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Про" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82-А, ідентифікаційний код 35251445) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82-А, ідентифікаційний код 31244298) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 23.06.2017

Суддя Н.Б. Плотницька