ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.06.2017р. Справа №905/1214/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транексім», м.Кривий Ріг

до відповідача Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»,

м.Маріуполь

про визнання пункту договору недійсним

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транексім», м.Кривий Ріг, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, про визнання недійсним п.7.3 договору на придбання технологічного обладнання №088ПТ/221 від 21.07.2014р.

В обгрунтування своїх вимог позивач стверджує про невідповідність спірного пункту договору вимогам закону, внаслідок укладання останнього в такій редакції через нав'язування з боку відповідача.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 09.06.2017р. №09-ю/48, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на недовіденість позовних вимог та виконання сторонами умов спірного договору. Одночасно, у відзиві на позов відповідачем повідомлено суд про зміну типу акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» з публічного та приватне.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Як встановлено судом, 21.07.2014р. між сторонами був підписаний типовий договір №088ПТ/221 на придбання технологічного обладнання, за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти та оплатити запасні частини на умовах, передбачених даним договором.

За приписом п.7.2 договору у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строків оплати обладнання, покупець сплачує пеню у розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожен день прострочення, проте, не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді.

Згідно п.7.3 договору №088ПТ/221 від 21.07.2014р. у випадку порушення строків або обсягів поставок обладнання, постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі 8% від вартості непоставленого в строк обладнання. У випадку порушення строків поставки більш ніж на 10 календарних днів покупець вправі відмовитися від подальшого приймання та оплати обладнання, а також вимагати повернення раніше сплачених за обладнання сум, які постачальник зобов'язаний повернути протягом 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення покупця, яке вважається отриманим постачальником по закінченню перебігу 3 робочих днів з моменту його відправки покупцем за адресою постачальника, вказаною у договорі.

Виходячи зі змісту позовної заяви, відповідальність позивача перед відповідачем за договором №088ПТ/221 від 21.07.2014р. у 200 разів більше ніж відповідальність відповідача перед позивачем.

Таким чином, за твердженням позивача, відповідачем було нав'язано позивачу умови п.7.3 договору №088ПТ/221 від 21.07.2014р., внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним даного пункту договору.

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві від 09.06.2017р. №09-ю/48.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд приймає до уваги заперечення відповідача та вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому, згідно ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вказувалось вище, обгрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п.7.3 договору від 21.07.2014р. №088ПТ/221 позивач посилається на нав'язування умов даного пункту відповідачем, встановлення неоднакової відповідальності для сторін договору.

Проте, відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України згідно із статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України, свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Відсутність обопільного волевиявлення сторін при узгодженні певної умови договору може бути врегульована законодавчо встановленими нормами, які визначають поведінку сторін у певній ситуації.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено, договір від 21.07.2014р. №088ПТ/221 із включенням до нього п.7.3 підписаний сторонами без будь-яких зауважень або заперечень.

Таким чином, сторонами за власним волевиявленням в договорі було узгоджено можливість застосування таких видів господарських санкцій як і пеня, і штраф.

Відповідно до ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем підстав для визнання спірного п.7.3 договору поставки від 21.07.2014р. №088ПТ/221 недійсним до матеріалів справи не надано (зокрема, позивачем не доведено ані незаконність змісту правочину, ані недотримання форми, ані невідповідність волі та волевиявлення).

За таких обставин, враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання недійсним п.7.3 договору на придбання технологічного обладнання №088ПТ/221 від 21.07.2014р. підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Транексім», м.Кривий Ріг до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь про визнання недійсним п.7.3 договору на придбання технологічного обладнання №088ПТ/221 від 21.07.2014р.

В судовому засіданні 12.06.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина