ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. Справа № 911/4204/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Зернокомплекс Сиваш

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Фінпром

про стягнення 4000000 грн.

секретар судового засідання: Діхтярук Є.А.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 23.01.2017 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (ордер № ВН 036062).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Зернокомплекс «Сиваш» (далі позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фінпром» (далі відповідач) про стягнення 4000000,00 грн. безпідставно перерахованих коштів.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що згідно з попередньою усною домовленістю про укладення в майбутньому договору постачання 2000 тон пшениці 3 класу ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» було перераховано відповідачеві 4000000,00 грн., однак у подальшому з незалежних від позивача причин договір поставки укладено не було. Позивач з метою встановлення договірних відносин направляв відповідачеві проект договору постачання від 01.11.2016 р. № 2607-1, який з боку відповідача підписаний не був, а також вимогу про повернення грошових коштів, яка була залишена відповідачем без задоволення, у звязку з чим ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути з ТОВ «Торговий дім «Фінпром» 4000000,00 грн., а також судовий збір.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.12.2016 р. за вказаним позовом було порушено провадження у даній справі № 911/4204/16.

У засіданнях суду на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалася перерва.

13.01.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н, б/д (вх. № 7/17 від 13.01.2017 р.) про забезпечення позову, за змістом якого позивач зазначає, що ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» має обґрунтовані підстави вважати, що неповернення відповідачем спірної суми коштів на вимогу позивача свідчить про наміри відповідача уникнути повернення зазначених вище коштів, що, в свою чергу, призведе до ускладнень у виконанні рішення суду.

Також ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» вважає, що відповідач буде вживати дій, направлених на затягування розгляду справи з огляду на те, що в чинному законодавстві відсутня відповідальність за протиправне користування чужими грошовими коштами, отриманими без достатніх правових підстав. Відтак, на переконання заявника, накладення арешту на грошові кошти в сумі 4000000,00 грн. забезпечить виконання рішення суду і буде гарантією того, що відповідач буде сприяти швидкому розгляду цієї справи.

Розглянувши клопотання позивача про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Відповідно до приписів ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову № 16 від 26.12.2011 р., відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову передбачено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову припущенням є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позивачем у даному випадку не доведено наявності зазначених фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заходу до забезпечення позову, оскільки до клопотання про забезпечення позову не надано будь-яких доказів вчинення відповідачем вказаних вище дій.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання позивача про забезпечення позову у даній справі.

26.01.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 24.01.2017 р. (вх. № 1779/17 від 26.01.2017 р.) на позовну заяву, за змістом якої відповідач заперечує проти позовних вимог з огляду на те, що викладені у позові обставини висвітлюють лише частину відносин сторін. Зокрема, позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо придбання оптової партії зерна - пшениці 3 класу в кількості 2000 тон. ТОВ «Торговий дім «Фінпром» погодилось продати вказану партію зерна по ціні 4200 грн. за тону. Згідно домовленості позивач мав перерахувати в якості оплати за товар кошти в розмірі 8400000 грн., при цьому перший платіж мав становити не менше 80% відсотків від цієї суми, тобто 6720000 грн. 01.11.2016 р. відповідачем на адресу позивача було виставлено рахунок № 011101 з наступними реквізитами: найменування товару - пшениця; кількість - 2000 тон; ціна без ПДВ 3500 грн.; сума без ПДВ - 7000000 грн.; ПДВ - 1400000 грн.; сума з ПДВ - 8400000 грн. Платіжним дорученням № 1878 від 02.11.2016 р. на адресу відповідача позивач перерахував кошти частково в сумі 4000000 грн. У призначенні платежу було зазначено; «Договор поставки 2607-1 За пшеницу. согл. сч. № 011101 от 01.11.2016 г. у т. ч. ПДВ 20% 666 666.67 грн.». Згідно вимог Податкового кодексу України відповідач по факту надходження даних коштів 02.11.2016 р. виписав на користь позивача податкову накладну, в якій вказав суму ПДВ - 666666,67 грн., та зареєстрував відповідну декларацію в органах Державної фіскальної служби, що підтверджується квитанцією про прийняття накладної за реєстраційним номером № НОМЕР_1 від 16.11.2016 р. У подальшому, до декларації з ПДВ за листопад 2016 року ТОВ «Торговий дім «Фінпром» було подано реєстр виданих податкових накладних, серед яких зазначено накладну, видану ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш».

Відповідач наголошує на тому, що в день перерахування коштів, 02.11.2016 р., позивач почав вивозити товар зі складів товариства відповідача і вивіз загалом 136,56 тон пшениці, що підтверджується видатковою накладною та відповідними товарно-транспортними накладними. Однак, у подальшому позивач припинив вивезення пшениці, посилаючись на те, що нібито остання є товаром неналежної якості, однак доказів цього відповідачу надано не було, відібрання контрольних зразків та незалежне експертне оцінювання не проводились. За твердженням відповідача, з цього приводу велись переговори, оскільки товариство відповідача несло збитки, повязані із вивезенням зерна для зберігання на елеватор через необхідність звільнити складські приміщення для зібраної кукурудзи, однак позивач так і не вжив заходів щодо подальшого вивезення товару.

Також 26.01.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 24.01.2017 р. (вх. № 1858/17 від 26.01.2017 р.) про витребування доказів, за змістом якого відповідач, посилаючись на приписи статті 38 ГПК України, просить суд витребувати в ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві відомості щодо відображення ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» у своїй податковій звітності з податку на додану вартість протягом листопада - грудня 2016 року суми податкового кредиту за одержаною від ТОВ «Торговий дім «Фінпром» податковою накладною № 2/2 від 02.11.2016 р.

Клопотання відповідача про витребування доказів залишено судом без задоволення з огляду на таке.

Згідно з приписами ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Відповідачем не дотримано наведених вимог процесуального закону, оскільки подана ним заява про витребування доказів не містить посилання на докази неможливості самостійного отримання такого доказу, а також на обставини, що перешкоджають його наданню. Зокрема, відповідачем не надано доказів звернення до податкового органу за отриманням витребовуваного доказу та, відповідно, відмови органу ДФС у його наданні.

10.02.2017 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшли пояснення б/н, б/д (вх. № 3187/17 від 10.02.2017 р.) щодо відзиву відповідача, за змістом яких позивач не вважає укладеним сторонами у спрощений спосіб договір поставки зерна, шляхом виставлення відповідачем рахунку № 011101 від 01.11.2016 р., його часткової оплати позивачем та отримання частини зерна, оскільки, на переконання ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш», зазначений рахунок не містить всіх суттєвих умов договору, які повинні бути у договорі поставки зерна, а факт перерахування коштів не свідчить про погодження умов договору. Відповідач наголошує на тому, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 Господарського кодексу України, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Відповідно до положень статті 15 ГК України у сфері господарювання застосовуються технічні регламенти, стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови. Застосування стандартів, кодексів усталеної практики чи їх окремих положень є обов'язковим для суб'єктів господарювання, якщо обов'язковість застосування стандартів чи кодексів усталеної практики установлено нормативно-правовими актами. Згідно з наказом від 31 березня 2010 року № 108 Держспоживстандарту України затверджено стандарт на пшеницю ДСТУ 3768:2010 "Пшениця. Технічні умови", яким введено вимоги до категорій якості зерна пшениці. Відповідно до положень розділу 1 Стандарту ДСТУ 3768:2010 цей стандарт поширюється на зерно м'якої і твердої пшениці, призначене для використовування на продовольчі та непродовольчі потреби, а також для торгівлі. Обовязкові вимоги до зерна пшениці, що гарантують безпеку життя і здоровя людини, тварин та охорону довкілля, викладено у розділах 4 (4.9, 4.10, 4.11) і 5.

Таким чином, з урахуванням положень ДСТУ 3768:2010 щодо визначення показників якості, на думку позивача, в договорі поставки зерна пшениці як суттєву умову договору щодо якості пшениці сторони повинні визначати клас пшениці.

Окрім того, ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» для договору поставки зерна вважає суттєвими вимоги щодо року врожаю пшениці, вологості зерна пшениці та сміттєвої домішки, а також умови щодо відповідальності продавця щодо поставки товару неналежної якості та порушення строків поставки. Таким чином, на думку позивача, договір поставки зерна можна було б вважати укладеним шляхом обміну листами, якщо б в них містилась інформація щодо року врожаю пшениці, вимоги до її класу, вимоги до її вологості та сміттєвої домішки, кількість тон пшениці, ціна, строк дії договору, відповідальність продавця щодо поставки товару неналежної якості та за порушення строків поставки, а також згода сторін з цими умовами.

23.02.2017 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подане клопотання б/н від 24.02.2017 р. (вх. № 4171/17 від 23.02.2017 р.) про продовження строку вирішення справи на 15 днів. Клопотання було задоволене ухвалою господарського суду від 23.02.2017 р.

07.03.2017 р. до господарського суду Київської області засобами електронного звязку від представника відповідача надійшли пояснення б/н від 06.03.2017 р., які в подальшому були подані представником відповідача через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 5068/17 від 09.03.2017 р.), за змістом яких відповідач, зокрема, наголошує на тому, що матеріалами справи підтверджується той факт, що сторонами у даній справі були погоджені всі істотні умови договору поставки.

У судовому засідання 09.03.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримував, представник відповідача проти позову заперечував.

У судовому засіданні 09.03.2017 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між позивачем як покупцем та відповідачем як постачальником було досягнуто домовленості про постачання оптової партії зерна - пшениці 3 класу в кількості 2000 тон за ціною 4200 грн. за тону.

Відповідачем був виставлений позивачеві до оплати рахунок від 01.11.2016 р. № 011101 з наступними реквізитами: найменування товару пшениця; кількість 2000 тон; ціна без ПДВ 3500,00 грн.; сума без ПДВ 7000000,00 грн.; ПДВ 1400000,00 грн.; загальна сума з ПДВ - 8400000 грн.; рахунок дійсний один день.

ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» згідно з платіжним дорученням № 1878 від 02.11.2016 р. на рахунок ТОВ «Торговий дім «Фінпром» були перераховані грошові кошти в сумі 4000000,00 грн. з призначенням платежу: «Договор поставки 2607-1 За пшеницу. согл. сч. № 011101 от 01.11.2016 г. у т. ч. ПДВ 20% 666666.67 грн.».

За фактом надходження даних коштів ТОВ «Торговий дім «Фінпром» 02.11.2016 р. виписало на користь позивача податкову накладну № 2/2, в якій вказало ПДВ у сумі 666666,67 грн., і зареєструвало відповідну декларацію в органах Державної фіскальної служби, що підтверджується квитанцією № 1 про прийняття накладної за реєстраційним номером № НОМЕР_1 від 16.11.2016 р. У подальшому ТОВ «Торговий дім «Фінпром» до декларації з ПДВ за листопад 2016 року було подано реєстр виданих податкових накладних, в якому зазначено про видану на користь ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» податкову накладну № 2/2 від 02.11.2016 р.

Матеріали справи свідчать також про те, що в день перерахування коштів - 02.11.2016 року позивач отримав зі складу відповідача 136,56 тон пшениці, що підтверджується видатковою накладною від 02.11.2016 р. № 021101, а також товарно-транспортними накладними від 02.11.2016 р. №№ 1-6.

Як стверджує відповідач, у подальшому позивач припинив вивезення пшениці, посилаючись на те, що остання, на його думку, є товаром неналежної якості.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що отриманий позивачем товар був неналежної якості.

Натомість до позовної заяви був доданий лист ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» № 76-1/11-2016 від 28.11.2016 р., факт отримання якого відповідач не заперечує, в якому позивач зазначив, що згідно договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р. відповідач зобовязувався поставити позивачеві в строк до 20.11.2016 року пшеницю 3 класу урожаю 2016 року у кількості 2000 тон на загальну суму 8400000 грн. На виконання п. 5.1 даного договору позивачем було здійснено передоплату за товар в розмірі 4000000 грн.

В абзаці третьому вказаного листа позивач зазначає, що фактично на користь ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» відповідачем було поставлено товар в кількості 136,670 тон на загальну суму 574014,00 грн., а подальші поставки не здійснювалися через брак товару належної якості у продавця. Таким чином, ТОВ «Торговий дім «Фінпром» недопоставило ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» у обумовлений договором строк пшеницю 3 класу урожаю 2016 року в кількості 1863,330 тон на суму 7825986,00 грн., у звязку з чим постачальник зобовязаний повернути кошти передоплати в строк до 23.11.2016 року згідно з п. 6.4 договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р.

Поряд з цим, покупець просив постачальника повернути вартість оплаченого, але не поставленого товару в сумі 3425986 грн. на його рахунок, а також просив надати оригінали первинних бухгалтерських та фінансових документів з підписами уповноважених осіб та завірених печаткою постачальника, а саме: договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 року; протоколу загальних зборів щодо надання повноважень директору товариства постачальника ОСОБА_3 щодо підписання даного договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 року; рахунку № 011101 від 01.11.2016 року; видаткової накладної на відпущений товар в кількості 136,67 тон; податкової накладної № 2/2 від 02.11.2016 року.

З наданих відповідачем до матеріалів справи письмових пояснень слідує, що до даного листа додавався проект договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р. у двох примірниках, який був підписаний тільки позивачем.

Доказів підписання вказаного договору з боку відповідача до справи не надано. Факт підписання вказаного договору відповідач заперечує.

У подальшому позивачем було направлено відповідачеві лист від 15.12.2016 р. № 85/12-2016, в якому вказувалось про те, що ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» на адресу ТОВ «Торговий дім «Фінпром» 02.11.2016 р. згідно усної домовленості було перераховано 4000000 грн., а 28.11.2016 р. на адресу останнього було надіслано проект договору постачання № 2607-1, і станом на 14.02(?).2016 р. у позивача відсутня інформація про підписання відповідачем даного договору. Тому позивач зазначає, що перераховані ним 4000000 грн. були отримані відповідачем без достатніх правових підстав, у звязку з чим просить повернути їх протягом 3-х днів на рахунок ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш».

ТОВ «Торговий дім «Фінпром» надіслало позивачеві відповідь № 0401/01 від 04.01.2017 р. на зазначені вище листи № 76-1/11-2016 від 28.11.2016 р. та від 15.12.2016 р. № 85/12-2016, за змістом якої відповідач, серед іншого, зазначає, що між сторонами був укладений договір поставки у спрощений спосіб шляхом виставлення рахунку та його часткової оплати. Крім того, вказаний договір був частково виконаний сторонами, товар був частково отриманий покупцем, у звязку з чим відповідач вважає необґрунтованим посилання позивача на безпідставність перерахування 4000000,00 грн.

У звязку з неповерненням відповідачем зазначених вище коштів в сумі 4000000,00 грн. ТОВ «Зернокомплекс «Сиваш» і звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на приписи статті 1212 ЦК України.

Дослідивши наявні у справі докази та позиції сторін, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову у даній справі з огляду на таке.

Як зазначено у статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Поряд з цим, згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ч. 4 тієї ж ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Кодексу).

За статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Водночас, згідно зі статтею 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Загальний порядок укладання господарських договорів встановлений статтею 180 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Також слід зазначити, що згідно зі ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Слід зазначити, що за приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як зазначалося вище, договір у письмовій формі у вигляді єдиного документа сторонами укладений не був. Водночас, і доказів стосовно того, що сторони домовлялись укласти договір у певній (у даному випадку письмовій) формі, суду не надано.

Проте, і підстав вважати спірні кошти в сумі 4000000,00 грн. перерахованими позивачем без достатніх правових підстав в розумінні приписів статті 1212 ЦК України у даному випадку немає, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі - гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212

ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Наведена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13.

Згідно з приписами статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матерiалiв справи слідує, що відповідач набув спірні грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству, з метою створення та реалізації зобовязань сторін щодо поставки зерна пшениці.

При цьому у даному випадку слід враховувати і той факт, що укладений між сторонами правочин з поставки пшениці був частково виконаним, тобто у сторін виникли взаємні права та обовязки, доказів припинення яких суду не надано.

Водночас, судом відхиляються посилання позивача на те, що спірний договір поставки не є укладеним у спрощений спосіб, оскільки сторонами не погоджено всі істотні умови, зокрема, щодо якості та класу пшениці, яку мав намір придбати позивач.

Як зазначалося вище, стаття 180 ГК України передбачає, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що чинним законодавством (у тому числі Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та ДСТУ 3768:2010, на які посилався позивач) не встановлено спеціальних вимог до форми та порядку укладання договору поставки зерна. Так само не встановлено спеціальних вимог і до змісту вказаного виду договорів в частині обовязкового зазначення класу пшениці, що постачається.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 4000000,00 грн. як безпідставно отриманих останнім коштів.

Решта доводів сторін та долучених до матеріалів справи документів були ретельно досліджені судом і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судові витрати на підставі приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 15.03.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна