ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа № 922/102/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

від позивача не зявився,

від відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (вх.№ 1177 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від "21" лютого 2017 р. у справі № 922/102/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", м.Харків,

про стягнення 83825,09 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18, ідент. код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ідент. код 35571472) заборгованість по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг №00008810 від 14.10.2013р. у розмірі 19937,68 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 17088,47 грн., 3% річних в розмірі 1064,25 грн., інфляційні втрати в розмірі 6561,40 грн., пеню в сумі 994,15 грн. та судовий збір в сумі 684,69 грн.; в решті позову відмовлено.

Місцевий господарський суд в обґрунтування прийнятого рішення посилається на положення 627,629, 806, 530,612 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та зазначає про доведеність позивачем заборгованості відповідача по сплаті щомісячних лізингових платежів в період з січня 2015р. по квітень 2015р. в розмірі 19937,68 грн., а також правомірність застосування до відповідача відповідальності у вигляді нарахування інфляційних втрат в сумі 6561,40 грн., 3% річних в сумі 1064,25 грн., 994,15 грн. пені як такої, що відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, а також положенням п. 8.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Разом з тим, господарський суд дійшов висновку, що витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань за контрактом) не відповідають вимогам ст. 22 ЦК України та ст. 225 ГК України, а вимоги щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, які складають різницю між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу обєкту лізингу, не містить усіх чотирьох складових елементів, які є обовязковою умовою для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, у звязку з чим відмовив в задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі № 922/102/17 в частині відмови в задоволенні стягнення збитків скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" в частині стягнення збитків.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 22, 623, 626-628, 632, 653 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України, зазначаючи при цьому, що при укладенні договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. ТОВ "Порше Лізинг Україна" сподівалось отримати доходи впродовж дії договору у вигляді процентів та комісій, що входять до складу щомісячного лізингового платежу, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1510,85 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, яка виникла у звязку з припиненням дії вказаного договору, є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 36660,98 грн. реальних збитків, тим самим неповно дослідив умови п. 8.2.3, 8.6, 13.6 укладеного між сторонами договору, відповідно до яких сторонами погоджено відшкодування всіх витрат незалежно від завершення/припинення дії договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" подано клопотання про розгляд справи без участі позивача (вх.№ 02.06.2017р.).

Судова колегія, зважаючи на надіслання вказаного клопотання електронною поштою без електронного цифрового підпису, що підтверджується актом Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017р. № 436, залишає його без розгляду.

В судове засідання представники сторін не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за їх юридичними адресами.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

14 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (іменоване - позивач, лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (іменоване - відповідач, лізингоодержувач) укладено договір про фінансовий лізинг №00008810, відповідно до умов якого, об'єктом лізингу є транспортний засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; Шасі № WV1ZZZ2KZЕX049270; двигун № НОМЕР_1. Вартість об'єкту лізингу еквівалент 19790,00 дол. США; авансований платіж - еквівалент 5937,00 дол. США; обсяг фінансування еквівалент 13853,00 дол. США; залишкова вартість - еквівалент 2968,50 дол. США; кількість лізингових платежів - 60; строк лізингу (місяців) - 60; лізинговий платіж - еквівалент - 330,98 дол. США. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6,3 та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Згідно з преамбулою додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із договором про фінансовий лізинг спільно іменується як "контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна" (надалі - позивач), а також передачі об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (надалі - відповідач) (у відповідності до визначених у цьому Контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства.

Відповідно до п. 3.1 контракту предметом лізингу за цим Контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті (надалі - "Об'єкт лізингу"). Об'єкт лізингу був обраний відповідно до специфікації відповідачем та в повній мірі відповідає вимогам відповідача. Відповідач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого позивач придбав Об'єкт лізингу.

За умовами п. 4.1 контракту позивач зберігатиме за собою право власності на Об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію Об'єкта лізингу впродовж усього строку дії Контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей Контракт/відмовитись від Контракту та вимагати повернення Об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Відповідно до п. 6.1 контракту для експлуатації Об'єкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього Контракту, та інших положень Контракту. Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим Контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з Контрактом.

За умовами п. 6.4 контракту у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких (якої) узгоджений сторонами.

Згідно з п. 6.5 контракту лізингові платежі перераховуються відповідачем на рахунок, зазначений позивачем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

12.01.2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду 1/1 до контракту, якою було продовжено на 84 місяці строк дії лізингу та викладено в новій редакції Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) (а.с. 40).

Умовами п. 6.17 контракту передбачено, що зобов'язання зі сплати всіх та будь-яких платежів за контрактом покладається на відповідача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Відповідач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги та/або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо відповідач не сплатить платежі (платіж) у вказаний строк, позивач має право застосувати санкції за прострочення відповідно до п. 8 контракту.

Згідно з п. 5.4 контракту відповідач забезпечує оформлення доставки об'єкта лізингу шляхом підписання відповідачем та позивачем акту прийому-передачі.

Пунктами 12.2, 12.3 контракту передбачено, що строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі об'єкта лізингу (п. 5.4 контракту). Контракт набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На підставі акту прийому-передачі позивач передав відповідачу об'єкт лізингу (а.с. 39).

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідачем порушені свої зобов'язання за договором, у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за частково несплаченими лізинговими платежами у розмірі 19937,68 грн.

13.05.2015р. відповідачу було направлено вимогу (повідомлення) про сплату заборгованості, повернення обєкта лізингу та про відмову від договору № 00008810 від 14.10.2013, яка була повернута на адресу позивача разом з довідкою пошти - "за відмовою адресата від одержання".

Позивач зазначає, що, станом на час розгляду справи, відповідач заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 19937,68 грн. не сплатив, що й стало причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

З огляду на викладені обставини, позивачем додатково було нараховані: інфляційні втрати у сумі 6561,40 грн. та 3% річних у сумі 1064,25 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання, в порядку ст. 625 ЦК України; плата за час фактичного користування обєктом лізингу у сумі 17088,47 грн., в порядку п. 6.18 Контракту; збитки в сумі 38171,83 грн., в порядку п. 8.6 Контракту; пеня у розмірі 1001,46 грн.

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №00008810 від 14.10.2013р., який у розумінні ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, зокрема - зі своєчасного здійснення лізингоодержувачем на користь лізингодавця періодичних лізингових платежів та інших передбачених договором платежів згідно виставлених рахунків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, нормами Закону України "Про фінансовий лізинг", а також - Господарським та Цивільним кодексами України.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 цього ж кодексу до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 4-3 та ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, на виконання умов договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. №00008810 передав, а відповідач прийняв об'єкт лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі, який підписаний представниками обох сторін та скріплений печатками (а.с. 39).

Положеннями ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до п. 6.5 контракту лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню лізингоодержувачу за винятком випадків, визначених контрактом.

Згідно з п. 6.10 контракту лізингоодержувач здійснює лізингові платежі відповідно до термінів, визначених у графіку покриття витрат та лізингових платежів (Плану відшкодування). Якщо лізингоодержувач матиме намір здійснити оплату лізингового платежу раніше встановленого терміну, лізингоодержувач зобовязаний звернутися до Порше Лізинг Україна з письмовою заявою не пізніше, ніж за 30 (тридцять) робочих днів до запланованого дня сплати такого авансового платежу та отримати від Порше Лізинг Україна відповідний рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії). Разом із рахунком лізингоодержувач отримує від Порше Лізинг Україна новий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування). Такий графік покриття витрат та лізингових платежів (План відшкодування) вважається погодженим лізингоодержувачем і набуває чинності з моменту отримання коштів від лізингоодержувача на підставі зазначеного рахунку.

Пунктом 6.9 контракту передбачено, що лізингоодержувач інформує Порше Лізинг Україна протягом 5 (пяти) робочих днів з дати виставлення рахунку щодо можливого неотримання такого рахунку.

Відповідно до п. 6.16 контракту здійснення лізингоодержувачем лізингового платежу відповідно до пунктів 6.5, 6.12 контракту, є підтвердженням належного надання Порше Лізинг Україна та прийняття лізингоодержувачем послуг за відповідний місяць, за який здійснюється лізинговий платіж. У разі здійснення лізингових платежів авансом, послуги вважаються наданими по завершенню відповідних періодів, за які здійснено такі лізингові платежі авансом. Сторони домовились вважати рахунки, видані Порше Лізинг Україна та направлені лізингоодержувачу, як це передбачено цим контрактом, актами прийому-передачі відповідних послуг, укладених сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов п. 6.5 контракту виставив відповідачу на оплату лізингових платежів наявні у справі рахунки-фактури за січень-квітень 2015 р. на загальну суму 23515,81 грн., а саме за №59101-00254926 від 13.01.2015 р. на суму 4920,78 грн., № 00256766 від 02.02.2015 р. на суму 5467,53 грн., № 00262446 від 06.03.2015 р. на суму 6766,75 грн. та № 00268164 від 06.04.2015 р. на суму 6360,75 грн.

Відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), узгодженого сторонами на підставі додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг № 00008810 від 14.10.2013р., відповідач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа поточного місяця (а.с. 40-46).

Як зазначає позивач, відповідач лише частково оплатив рахунок-фактуру №59101-00254926 від 13.01.2015 р. за січень 2015 року на суму 3578,13 грн., внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по оплаті лізингових платежів за січень-квітень 2015 р. в розмірі 19937,68 грн.

Відповідно до п.п. 8.3.1-8.3.2 п. 8.3 контракту, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 (десять) робочих днів, позивач має право: надіслати відповідачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку, якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги щодо сплати означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом. Якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), позивач має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати Об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

За умовами п.п. 12.6.1 п. 12.6 контракту позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, в наступних випадках: відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Пунктом 12.7 контракту передбачено, що день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від контракту, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефону засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, відповідач вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП "Укрпошта" про прийняття повідомлення для відправки.

Згідно з п. 12.13 контракту у випадках, передбачених пунктами 12.6, 12.12, контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення позивача за вих.№00008810 від 05.05.2015 р. з наміром розірвання контракту та повернення позивачу об'єкта лізингу впродовж 10 робочих днів з дня отримання даного повідомлення (а.с. 54,55) було направлено відповідачу 13.05.2015р., що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 56), отже, в даному випадку контракт вважається розірваним 27.05.2015р. в позасудовому порядку, у зв'язку з односторонньою відмовою позивача від контракту.

Відповідно до положень частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються, а згідно з частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках, а відповідно до статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізтингоодержувач зобов'язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмету лізингу повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу або у стані, обумовленому договором.

В постанові Верховного Суду України від 19.12.2011р. у справі 3 3-13гс11 вказано, що домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобовязаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобовязань, з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 697 ЦК України якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару. Продавець має право вимагати від покупця повернення товару також у разі ненастання обставин, за яких право власності на товар мало перейти до покупця.

Відповідно до п. 4.1, 4.2 контракту визначено, що Порше лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкту лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей контракт/відмовитися від контракту та вимагати повернення об'єкту лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Згідно з п. 4.2 контракту після завершення строку дії цього контракту та здійснення останнього лізингового платежу, інших платежів за цим контрактом і виконання всіх зобов'язань лізингоодержувачем, право власності на об'єкт лізингу перейде до лізингоодержувача. З цєю метою сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього контракту або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений Порше Лізинг Україна.

Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Судом встановлено, що 04.08.2015р. відповідач повернув позивачу об'єкт лізингу, що підтверджується підписаним особами сторонами актом прийому-передачі від 04.08.2015р. (а.с. 62), право власності за яким до відповідача не перейшло.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилось у власності позивача, є безпідставним та таким, що не підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29.10.2013р. у справі № 3-31гс13 та від 01.10.2013р. у справі № 3-28гс13.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення заборгованості відповідача за січень 2015 року в розмірі 1342,65 грн., судова колегія зазначає наступне.

Згідно з п. 6.3 контракту сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді ОСОБА_1" або іншим банком), або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді ОСОБА_1" або іншого банку) з купівлі та продажу Євро/доларів США до української гривні) (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Контрактом, розраховуються в Євро/доларах США (як обумовлено сторонами в Контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.

В даному випадку, відповідно до письмових пояснень позивача (вх.№ 5891 від 21.02.2017р.) Порше Лізин України було обрано розрахунки в українських гривнях за обмінним курсом ПАТ "Креді ОСОБА_1" (а.с.166), інформацію щодо курсу валют якого станом на січень-квітень 2015 року позивачем надано до матеріалів справи (а.с. 168-171).

Як вбачається з рахунку-фактури від 13.01.2015р. № 59101-00254926, лізинговий платіж складається з відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 1835,82 грн. та процентів та комісій в розмірі 3084,96, що відповідає еквіваленту доларів США, вказаних в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. № 00008810 за січень місяць, який розрахований за обмінним курсом ПАТ "Креді ОСОБА_1" станом на 12.01.2015р.

Разом з тим, відповідно до п. 6.12 контракту, якщо лізингоодержувач здійснює платежі, що не покривають усі його зобовязання перед Порше Лізинг Україна та/або затримує платежі, сторони погоджуються, що суми, виплачені лізингоодержувачем, будуть розподілятися наступним чином (у черговості, як зазначено нижче): а) витрати на відновлення становища, стану обєкту лізингу, в тому числі якщо такі витрати не були з будь-яких причин відшкодовані з боку страховика обєкту лізингу відповідно до умов Договору, в тому числі державний технічний огляд/обовязковий технічний контроль, технічне обслуговування відповідно до рекомендацій виробника, тощо; б) штрафні санкції за прострочення сплати будь-яких платежів, в) лізингові платежі (при чому в першу чергу відсотки/проценти за користування обсягом фінансування, а потім частину від обсягу фінансування), г) інші компенсації інших витрат Порше Лізинг Україна у звязку з цим договором.

Враховуючи, що заявлена до стягнення сума заборгованості зі сплати лізингових платежів в розмірі 1342,65 грн. за рахунком-фактурою від 13.01.2015р. №59101-00254926 мала бути зарахована на відшкодування частини вартості обєкта лізингу, позовні вимоги про стягнення з відповідача 1342,65 грн. лізингового платежу за січень 2015 року, як відшкодування вартості обєкта фінансового лізингу, який залишається у власності позивача, не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача щомісячного лізингового платежу за лютий-квітень 2015 року судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з рахунку-фактури від 02.02.2015р. № 00256766, лізинговий платіж за лютий 2015 року складається з відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 2054,95 грн. та процентів та комісій в розмірі 3412,58 грн., що еквівалентно доларам США, вказаним в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. № 00008810 за вказаний місяць, який розрахований за обмінним курсом доларів США ПАТ "Креді ОСОБА_1" станом на 30.01.2015р.

Як вбачається з рахунку-фактури від 06.03.2015р. № 00262446, лізинговий платіж за березень 2015 року складається з відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 2562,25 грн. та процентів та комісій в розмірі 4204,50 грн., що еквівалентно доларам США, вказаним в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. № 00008810 за вказаний місяць, який розрахований за обмінним курсом доларів США ПАТ "Креді ОСОБА_1" станом на 05.03.2015р.

Як вбачається з рахунку-фактури від 06.04.2015р. № 00268164, лізинговий платіж за квітень 2015 року складається з відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 2426,38 грн. та процентів та комісій в розмірі 3934,37 грн., що еквівалентно доларам США, вказаним в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. № 00008810 за вказаний місяць, який розрахований за обмінним курсом доларів США ПАТ "Креді ОСОБА_1" станом на 03.04.2015р.

Зважаючи на вказані вимоги чинного законодавства, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню щодо стягнення такої складової частини лізингового платежу як проценти та комісії, які за визначений позивачем період складає 11551,45 грн., в решті вимог суд відмовляє, як безпідставно заявлених.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У п. 8.2.1 контракту передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Позивачем, на підставі п. 8.2.1 контракту заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, яка нарахована позивачем на суму заборгованості за лізинговим платежем за лютий 2015р. відповідно до рахунку від за період з 16.02.2015 року по 16.08.2015р. в розмірі 272,63 грн., на суму заборгованості за лізинговим платежем за березень 2015р. за період з 16.03.2015р. по 16.09.2015р. в розмірі 342,97 грн., на суму заборгованості за лізинговим платежем за квітень 2015р. за період з 16.04.2015р. по 16.10.2015р. в розмірі 318,91 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з частинами третьою, пятою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Таким чином, за загальним правилом, можливість застосування кредитором такого виду відповідальності як пеня передбачає наявність діючого між сторонами письмового договору з встановленням порядку та розміру її нарахування.

Судовою колегією встановлена обставина припинення дії договору про фінансовий лізинг від 14.10.2013р. № 00008810 з моменту його розірвання, тобто з 27.05.2015р.

Разом з тим, сторонами не було визначено умови договору щодо права лізингодавця на стягнення з лізингоодержувача пені за несвоєчасне сплачення лізингових платежів, після припинення його дії за наслідками розірвання, а також порядок проведення відповідного нарахування.

Таким чином, оскільки, договір фінансового лізингу від 14.10.2013р. № 00008810 припинив свою дію з 27.05.2015р., позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені, нарахованої з зазначеної дати, є безпідставними.

Відповідно до п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Зважаючи не невірно визначений період нарахування належної до стягнення пені за порушення відповідачем грошового зобовязання, арифметично правильним розрахунком пені за прострочення сплати процентів та комісій в межах заявлених позовних вимог є наступний:

- за лютий 2015 року в період з 16.02.2015р. по 26.05.2015р. пеня підлягає сплаті в розмірі 93,50 грн.,

- за березень 2015 року в період з 16.03.2015р. по 26.05.2015р. пеня підлягає сплаті в розмірі 82,94 грн.,

- за квітень 2015 року в період з 16.04.2015р. по 26.05.2015р. пеня підлягає сплаті в розмірі 44,19 грн.

Таким чином, колегія судів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що вимоги про стягнення пені з відповідача на користь позивача підлягають частковому задоволенню в сумі 220,63 грн. В решті заявлених вимог слід відмовити.

Також позивачем, зважаючи на те, що відповідач порушив строки здійснення сплати лізингових платежів за лютий квітень 2015 року, заявлено до стягнення з останнього 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму простроченого грошового зобовязання.

З цього приводу судова колегія зазначає, що за приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Пунктом 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяці, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів щодо процентів та комісії підтверджується матеріалами справи.

Відповідно, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з лютого по квітень 2015 року заборгованість зі сплати такої частини лізингових платежів, як проценти та комісія, в межах визначеного позивачем періоду, колегія судів апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення заявлених вимог та належних до стягнення розміру 3% річних у розмірі 612,14 грн., інфляційних втрат у розмірі 3758,80 грн.

Штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати за несплату частини лізингових платежів щодо відшкодування вартості обєкта лізингу, не підлягають стягненню, оскільки, як зазначалося вище, зобов'язання між сторонами за договором фінансового лізингу №00008810 від 14.10.2013р. були припинені.

Щодо вимоги позивача про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 17088,47 грн., суд зазначає наступне.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми ЦК України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

У пункті 12.9 Контракту сторонами визначено, що у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язався повернути Об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Як вже було зазначено, 13.05.2015 відповідачу було направлено вимогу про відмову від договору № 00008810 від 14.10.2013 та повернення обєкта лізингу впродовж 10 робочих днів з дня доставки повідомлення на адресу місцезнаходження ТОВ "Постман".

Разом з тим, об'єкт лізингу було повернуто позивачу лише 04 серпня 2015 року, тобто з простроченням визначеного умовами договору строку.

Відповідно до п. 6.18 договору сторони погодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою позивача, відповідно до п.12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонам.

Як встановлено вище, об'єкт лізингу відповідач повернув позивачу 04.08.2015р., що підтверджується підписаним особами сторонами актом прийому-передачі від 04.08.2015р.

Судовою колегією також встановлено, що визначені позивачем платежі за фактичний час користування об'єктом лізингу складаються з 10473,12 грн. нарахувань процентів та комісії та 6615,35 грн. - відшкодування частини вартості предмета лізингу.

Враховуючи наведені норми та те, що сторонами за взаємною згодою визначено саме такі умови договору (п. 6.18 договору), що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору, та з огляду на те, що в розрахунок платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу позивачем включено відшкодування частини вартості предмета лізингу; судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 10473,12 грн.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України в постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 913/1051/16.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в цій частині судова колегія, з урахуванням викладеного та здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог, дійшла висновку про його скасування в частині стягнення з відповідача заборгованості зі сплати лізингових платежів в розмірі 8386,23 грн., пені в сумі 213,32 грн., 3% річних в розмірі 452,11 грн., інфляційних витрат в розмірі 2802,60 грн., плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 6615,35 грн.

Що стосується рішення суду про відмову в стягнені збитків, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов контракту та припиненням дій контракту позивач просить суд стягнути з відповідача відповідно до положень ст. 22 ЦК України збитки в розмірі 38171,83 грн., а саме:

- реальні збитки, які складаються з послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, вилучення об'єкта лізингу, послуг з юридичного консультування, підготовці позовної заяви у даній справі. При цьому позивач просить компенсувати дані збитки з урахуванням ПДВ, посилаючись на той факт, що позивач є платником ПДВ.

- упущена вигода, що на думку позивача, є різницею між ринковою вартістю Об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу Об'єкту лізингу.

В обґрунтування зазначеної вище вимоги позивач посилається на статті 174, 224, 225 Господарського кодексу України, статтю 22 Цивільного кодексу України, та пункти 8.2.3; 16.1; 12.10 Умов лізингу відповідно до якого позивач прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка Обєкта лізингу, доставка Обєкту лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Так, позивач посилається на те, що у звязку з протиправною поведінкою відповідача та неможливістю за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість за договором та повернути обєкт лізингу, який є власністю позивача, був змушений звернутись до спеціалізованих організацій: ТОВ "Юридична компанія "Тріплі Сі" та ТОВ "Автосоюз".

Крім того, з метою виконання зобов'язань за договором ТОВ "Порше Лізинг Україна" був змушений звернутися до ТОВ "Юридична фірма Вернер" для отримання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді. Так, на підставі договору про надання юридичних послуг від 09.06.2010р. №17/2010 ТОВ "Юридична фірма Вернер" і Партнери" надано позивачу юридично-консультаційні послуги по справі за позовом до ТОВ "Постман" про стягнення заборгованості та збитків, договір про фінансовий лізинг №00008810 від 14.10.2013р., в т.ч. представництво інтересів замовника і підготовка юридичних документів. Загальна вартість послуг склала 6000,00 грн.

Розглянувши дані вимоги позивача, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно положень статті 224 ГК України, які узгоджуються з положеннями статті 623 ЦК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно частини 2 статті 224 ГК України розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623 ЦК України та статті 224 ГК України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з п. 12.10 договору у будь-якому випадку дострокового припинення дії договору, позивач прямо зберігає право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких витрат, як страхові франшизи, витрати на збут, штрафи, витрати на правову допомогу.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний звязок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) звязку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату.

Отже, позивачу необхідно довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Як вбачається зі змісту ст.59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Так, дослідивши відповідну позовну вимог суд вважає, що за своє правовою природою зазначена сума не є збитками, а є витратами за надання правової допомоги за договором про надання юридичних послуг від 21.06.2012р. та договору про надання юридичних послуг від 09.06.2010р. № 17/2010 та додаткових угод до нього.

Враховуючи правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в пункті 1 оглядового листа від 14.01.2014р. №01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду України зазначає, що заявлена позивачем до стягнення грошова сума у розмірі 6000,00 грн., сплачена ним за отримані юридичні послуги надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Вернер", а також 26060,98 грн., сплачені ним за отримані юридично-консультативні послуги, надані ТОВ "Юридична компанія "Тріплі Сі" не може розглядатись як завдані позивачу відповідачем збитки, оскільки такі витрати не мають обовязкового характеру і їх наявність та розмір не знаходяться у необхідному причинно-наслідковому звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за іншим договором. Витрати на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обовязкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором про фінансовий лізинг.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постановах від 13.04.2010р. у справі № 05/248-09, від 29.12.2015р. у справі №911/1623/15.

Також, віднесення до збитків витрат позивача на правову допомогу суперечить закону, зокрема положенням статей 224, 225 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України. При цьому, вимоги в частині стягнення вказаної суми не можуть бути відшкодовані позивачеві і на підставі статті 44 Господарського процесуального кодексу України, оскільки цією статтею передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Таким чином, отримання позивачем послуг по юридичному супроводженню, консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Крім того, зважаючи на те, що лізингодавець після повернення обєкту лізингу за наслідками розірвання договору фінансового лізингу зберігає за собою право власності на нього та розпоряджається вказаним обєктом на власний ризик, позивачем при визначенні заявлених до стягнення збитків в розмірі 400,00 грн., які виникли на підставі укладення з ТОВ "Автосоюз" договору відповідального зберігання від 01.09.2014р., не доведено таких складових вказаного правопорушення як винну та причинно-наслідковий звязок між діями відповідача щодо неналежного виконання умов договору фінансового лізингу від 14.10.2013р. № 00008810 та укладення останнім відповідного правочину.

За таких обставин, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку із порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором) не відповідають вимогам ст. 22 Цивільного кодексу України та ст. 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 36660,98 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

В той же час до збитків, що виникли у зв'язку з припиненням договору, позивач відносить упущену вигоду у вигляді різниці між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів, що становить 1510,85 грн.

За положеннями пунктів 5, 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, а також вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до ст. 224 ГК України під збитками, зокрема, розуміються не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 623 ЦК України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Частиною 4 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачаться, що обєктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобовязання, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобовязань.

Так, позивачем розраховано збитки, зокрема, в сумі 1510,85 грн. у вигляді упущеної вигоди, що складається з різниці між лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіку виплат, та вартістю реалізованого об`єкту лізингу.

Відповідно до п. 12.9 контракту у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувачу придбати об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2, а також якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишається у власності Порше Лізинг Україна, ринковою вартістю об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Так, ринковою вартістю колісного транспортного засобу є вартість, за яку можливе відчуження колісного транспортного засобу (його складників) на ринку подібного колісного транспортного засобу (його складників) на дату оцінки за договором, укладеним між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. Методика оцінки вартості колісних транспортних засобів затверджена Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р.

Позивачем, на підтвердження фактично отриманої ТОВ "Порше Лізинг Україна" в результаті продажу об'єкту лізингу суми грошових вимог, не було надано жодного договору купівлі-продажу, за яким обєкт лізингу було реалізовано третій особі.

Разом з цим, розрахунки за вказаним договором, є умовними, побудовані на отриманні певного прибутку (доходу) та не підтверджені відповідними належними і допустимим доказами в частині оптимально можливого за відповідних обставин прибутку.

Будь-яких доказів щодо продажу об'єкта лізингу за ринкової вартістю об'єкта лізингу, визначеного професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, та розрахунки вказаної в п. 12.9 контракту різниці вартості позивачем також не надано, не закріплено належними та допустимими доказами.

Разом з цим, апеляційний господарський суд зазначає, що зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) різниці між лізинговими платежами, що залишились несплаченими (що є по суті частиною відшкодування вартості предмету лізингу) та вартістю реалізованого позивачем об`єкту лізингу, суперечить законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу.

Отже, в цій частині позовних вимог позивачем не доведено наявність обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, а саме: збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, а тому підстави для стягнення з відповідача упущеної вигоди в сумі 1510,85 грн. відсутні.

Зважаючи на встановлені вище обставини, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/102/17.

Разом з тим, статтею 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та не надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у звязку з чим, рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/102/17 підлягає частковому скасуванню з підстав викладених вище.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 91, 99, 101, пунктом 2 частини 1 статті 103, статтею 105, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/102/17 скасувати частково в частині задоволенні позову щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованості зі сплати лізингових платежів в розмірі 8386,23 грн., пені в сумі 213,32 грн., 3% річних в розмірі 452,11 грн., інфляційних витрат в розмірі 2802,60 грн., плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 6615,35 грн., судових витрат за подання позову в розмірі 247,18 грн.

В цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Викласти абз. 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Поткотилівка, вул. Фрунзе, 18, код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, Україна, м. Київ, пр-т. ОСОБА_2, 1В, офіс В, код 35571472) заборгованість зі сплати лізингових платежів в розмірі 11551,45 грн., пеню в сумі 220,63 грн., 3% річних в розмірі 612,14 грн., інфляційні витрати в розмірі 3758,80 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 10473,12 грн., судові витрати за подання позову в розмірі 437,51 грн.".

В решті рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний судовий наказ.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повний текст постанови складений 12.06.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Камишева