РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017Справа №910/5618/17
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Бабаджанян М.Б.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомПриватного акціонерного товариства "Арт-Енерго"
доПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
простягнення 50415,90 грн.
за участю представників сторін:

від позивача:не з`явився.
від відповідача:Костенко А.М. (довіреність б/н від 20.07.2016р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Арт-Енерго" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 3% річних у розмірі 9556,73 грн. та інфляційних втрат у розмірі 40859,17 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.11.2015р. між Приватним підприємство "Арт-Енерго" (підрядник) та Державним підприємством "Дніпропетровський проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту України "Дніпрозалізничпроект" (замовник), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Україська залізниця», було укладено договір підряду №07-ПР-15. Позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором підряду №07-ПР-15 від 30.11.2015р. щодо виконання проектних робіт, однак відповідач, в порушення умов договору, не здійснив оплату отриманих робіт, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість у розмірі 836500,05 грн. Зазначену заборгованість у розмірі 836500,05 грн. стягнуто за рішенням господарського суду міста Києва по справі №910/21120/16 від 23.01.2017р., яке на даний час не скасовано та набрало законної сили. Разом з тим, відповідачем зазначена заборгованість сплачена лише 27.03.2017р., у зв'язку із чим, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів у розмірі 40859,17 грн. та 3% річних у розмірі 9556,73 грн. за період невиконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.04.2017р. порушено провадження у справі №910/5618/17, судове засідання призначено на 24.05.2017р.

14.04.2017р. через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Приватного підприємства "Арт-Енерго" надійшло клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 15.05.2017р. доручено забезпечення проведення відеоконференції господарському суду Львівської області.

Представники сторін у судове засідання призначене на 24.05.2017р. з'явились, водночас, відповідачем було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 24.05.2017р. розгляд справи відкладено на 07.06.2017р., у зв'язку із клопотанням відповідача.

Ухвалою суду від 25.05.2017р. доручено забезпечення проведення відеоконференції господарському суду Львівської області.

06.06.2017р. відповідачем подано через відділ документообігу (канцелярія) суду відзив із запереченнями на позовну заяву.

До судового засідання належним чином повідомлений позивач не з'явився та не повідомив про поважність такої неявки.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просив справу розглянути за відсутності представника позивача.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України від відповідача до Господарського суду міста Києва не надходило.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини щодо неявки представника позивача, розумності строку розгляду справи, об'єктивному оцінюванню доказів, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/5618/17.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16 за позовом Приватного підприємства «Арт-Енерго» до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 1000557,34 грн. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Приватного підприємства «Арт-Енерго» суму основного боргу у розмірі 836500,05 грн., 3 % річних у розмірі 19182,21 грн., інфляційні втрати у розмірі 45685,78 грн. та судовий збір у розмірі 13520,53 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

У вищезазначеному рішенні господарського суду міста Києва від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16 встановлено, що 30.11.2015р. між Приватним підприємством «Арт-Енерго» (підрядник) та Державним підприємством "Дніпропетровський проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту України "Дніпрозалізничпроект" (замовник) було укладено договір підряду №07-ПР-15.

Додатковою угодою № 1 було замінено замовника за договором на відповідача в особі філії "Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту"

Судом визначено, що термін виконання робіт сторонами визначено у додатку №3 до договору, та він становити від дати підписання договору до 31.12.2015 включно. Вартість робіт згідно з кошторисом (додаток №4 до договору) та протоколом погодження договірної ціни (додаток №2 до договору) становить 929444,50 грн. (у т.ч. ПДВ).

Судом також встановлено наявність у відповідача не погашеної заборгованості в сумі 836500,05 грн. та зазначено, що позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України та ст. 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована

У рішенні господарського суду міста Києва від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16 зазначено, про те, що відповідач є порушником грошового зобов'язання щодо сплати 836500,05 грн. заборгованості, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення втрат від інфляції та 3% річних за ст. 625 ЦК України.

За порушення строків здійснення оплати, відповідачем нараховано відповідачу та присуджено до стягнення судом 3% річних у розмірі 19182,21 грн. за період з 04.02.2016р. по 08.11.2016р. та інфляційних втрат у розмірі 45685,78 грн. за період з 04.02.2016р. по 08.11.2016р.

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання рішення господарського суду міста Києва від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16 та наказу від 14.02.2017р. про примусове виконання зазначеного рішення відділом Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53497821.

27.03.2017р. заборгованість у розмірі 914888,57 грн. (з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних) була стягнута з відповідача на користь позивача.

Враховуючи невиконання відповідачем рішення суду за період з 09.11.2016р. по 27.03.2017р., на підставі ст. 625 ЦК України позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про сплату 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення господарського суду від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16.

Водночас, відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечуються позовні вимоги з підстав того, що за змістом ст. 625 Цивільного кодексу України передбачано нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу лише на договірних підставах.

Оскільки рішення господарського суду міста Києва від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16 є рішенням про зобов'язання і воно зводиться до сплати грошей, то з моменту вступу в законну силу рішення не можуть бути нараховані жодні інфляційні втрати та 3% річних, так як права та обов'язки сторін по договору №07-ПР-15 регулюються вже рішенням суду від 23.01.2017р.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду міста Києва від 23.01.2017р. у справі №910/21120/16 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, порушив умови договору, прострочив виконання зобов'язання з оплати отриманих робіт в розмірі 836500,05 грн. у строк до 03.02.2016р.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011р. за №13/210/10 та від 12.09.2011р. за №6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011р. за №11/109.

Судом встановлено, що у відповідності до витягу із рахунку ПП «Арт-Енерго», 24.03.2017р. Державною виконавчою службою Печерського районного управління юстиції у місті Києві здійснено перерахування коштів у сумі 914888,57 грн. (відповідає присудженій до стягнення рішенням від 23.01.2017р. сумі ) на рахунок позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що зобов'язання з боку відповідача припинилося виконанням, проведеним належним чином лише 24.03.2017р., а відповідачем не надано суду належних доказів його виконання в спірний період нарахування.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до позиції Верховного Суду України викладеної у постановах від 20.12.2010р. у справі N3-57гс10 і від 04.07.2011р. у справі N3-65гс11., за змістом норми ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ч. 3 ст. 82 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. також визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Судом прийнято до уваги п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р., в якому роз'яснено, що саме лише рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що твердження відповідача, зазначенні у відзиві на позовну заяву є безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються судом.

Дослідивши складені позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за період з 09.11.2016р. по 27.03.2017р., суд відзначає наступне.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п.1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, наведені у позовній заяві, судом визнаються частково необґрунтованими, з підстав неправомірного включення до нарахування періоду після 23.03.2017р., оскільки погашення заборгованості, а отже й припинення зобов'язань між сторонами відбулось 24.03.2017р. Судом зроблено наступний власний розрахунок:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
836500.0509.11.2016 - 23.03.20171353 %9281.71

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
09.11.2016 - 23.03..051.06856651.64893151.69

Отже, суд визнає обґрунтованими вимоги позову про стягнення 3% річних та втрат від інфляції в розмірах: 9281,71 грн. 3% річних та 40859,17 грн. втрат від інфляції. У іншій частині вимог про стягнення 3% річних, нарахованих на 836500,05 грн. заборгованості, суд відмовляє за необґрунтованістю частини періоду нарахування. Щодо втрат від інфляції, нарахованих на 836500,05 грн. заборгованості, суд зазначає, що хоча згідно розрахунку суду інфляційні втрати за період склали 56651.64 грн., проте суд обмежений заявленим позивачем до стягнення розміром вимог, тому задовольняє у заявленому позивачем розмірі - 40859,17 грн. втрат від інфляції.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, розміру позовних вимог належним чином не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги нормативно та документально доведені, а тому підлягають частковому задоволенню

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.33, ст.ст. 34, 44, п.2 ч.2 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «Арт-Енерго» задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ) на користь Приватного підприємства «Арт-Енерго» (81130, Львівська обл., Пустомитівський район, с. Сокільники, вулиця Скнилівська, будинок 21, ) заборгованість за нараховані 3% річних у розмірі 9281 (дев'ять тисяч двісті вісімдесят одну) грн. 71 коп., інфляційні втрати у розмірі 40859 (сорок тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) грн. 17 коп. та судовий збір у розмірі 1591 (одна тисяча п'ятсот дев'яносто одну) грн. 27 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 09.06.2017 року.

Суддя В.В. Князьков