номер провадження справи 35/75/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017 Справа № 908/897/17

Суддя господарського суду Запорізької області Топчій О.А.

при секретарі Осоцькому Д.І.

За участю представників сторін:

Від позивача: Бобровник К.В., довіреність № б/н від 28.03.2017 р.

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 10.03.2017р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство", м. Київ

до відповідача: Приватного підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя

про застосування наслідків недійсності правочину

ВСТАНОВИВ:

26.04.2017р. до господарського суду Запорізької області звернулось Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності правочину.

Позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається на те, що 01.10.2013р. між ДП "Бердянське агроторгове підприємство" - Власник (в особі ліквідатора Зварійчука В.В.) та ПП ОСОБА_3 - Зберігач укладено Договір зберігання з правом користування №1. За умовами п. 1.1. Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за актом прийому - передачі, який э невід'ємною частиною цього Договору, Власник передає, а Зберігач приймає на зберігання "майно", яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п. 1.2. Договору, майно передається на зберігання за актом прийому-передачі, в якому зазначається найменування, кількість та загальна вартість майна, що передається на зберігання. У відповідності до п.п. 1.4, 1.5 договору, плата за користування майном становить 12000 грн. з ПДВ за місяць та має бути перерахована у безготівковому порядку на поточний рахунок позивача не пізніше 05 числа місяця, що настає за звітним. Відповідно до п. 2.1.3. договору, відповідач мав повернути зазначене майно позивачу за вимогою останнього, поданою у відповідності до п. 3.2. договору. Відповідно до п. 3.2. договору, власник має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні, попередивши про це зберігача за 30 робочих днів письмовим повідомленням. Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і скріплення печатками і діє до 1 квітня 2014 року. Позивачем було нараховано плату за користування майном у розмірі 36 000,00 грн. Позивач направив на адресу відповідача претензію щодо сплати суми боргу у розмірі 36 000,00 грн. 23.07.2014 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 14 щодо сплати заборгованості, можливості пролонгації договору та сплати за користування майном з 01.04.2014 р. по 01.08.2014 р.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.10.2015 р. по справі №908/2552/-15-Г Договір зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 р. визнано недійсним, а тому є підстави для застосування наслідків недійсності правочину передбачених ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 208 ГК України.

Відповідно до Акту приймання-передачі до Договору зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 р. ПП ОСОБА_3 прийняв майно склад посуди літ. Д; спиртосховище; склад посуди літ. В; майстерня літ. Е з електрощит.; прохідна літ. А; забор № 1,2,3,6,8,10 вбиральня; наружні лінії водопідведення. Отже, відповідно до вищевказаного Акту ПП ОСОБА_3 почав користуватись майном з 01.10.2013 р.

Відповідно до Висновку про вартість від 12.04.2017 р., складеного ТОВ «Брок Сервіс Плюс» орендна місячна плата за майно, яке передано в користування відповідачу складає 12621,00 грн. без ПДВ.

У зв'язку з тим, що відповідач користувався майном у період з 01.10.2013 р. по 01.09.2014 р., відповідач повинен відшкодувати вартість одержаного за недійсним правочином у розмірі 138831,00 грн. без ПДВ.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.04.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 35/75/17 та призначено розгляд справи на 23.05.2017р. об 12 год. 30 хв.

23.05.2017 р. через Відділ документального забезпечення господарського суду від позивача надійшов супровідний лист вх. № 08-06/12773 від 23.05.2017р. з документами: Витяг з ЄДРПОУ та листування з відповідачем по суті спору.

23.05.2017 р. через Відділ документального забезпечення господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 23.05.2017 р. (вх. № 08-06/12735 від 23.05.2017р.), відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, у зв'язку з наступним:

В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 910/21153/14 зазначено, що фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлю у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції». Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 12.10.2016 р. у справі № 910/24844/14.

В постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 р. у справі № 3-1143гс15 зазначено наступне: «Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо». Крім того, позивач не має права отримувати 100 % плати за користування майном, оскільки 70 % такої плати має зараховуватися до Державного бюджету України. Також, позивачем невірно визначено період користування об'єктом оренди. Повернення одержаного за недійсним правочином неможливе, якщо сторона неналежним чином виконувала свої обов'язки за договором.

Позивач при укладанні Договору мав на меті надання відповідачу права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання цього майна - ця обставина преюдиційно встановлена постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015 р. у справі № 908/2552/15-г.

Згідно з п. 3.4 недійсного договору зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013, власник зобов'язується вжити заходів із підключення майна до системи енергопостачання та водопідведення.

Таким чином, наявність підключення майна до системи енергопостачання та водопідведення мала значення для можливості використання відповідачем майна за його цільовим призначенням.

Однак, як вбачається з листа ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 25.04.2017р. № 55/33-417, товариством не укладалися договори про постачання електричної енергії на електроустановки, розташовані в будівлі АДРЕСА_1.

Крім того, КП «Водоканал» в листі від 24.04.2017р. № 5219 повідомило, що підключення об'єкту по АДРЕСА_1 до систем водопостачання було виконано ще за радянських часів. З лютого 2007 року водопостачання за даною адресою відбувалося на підставі договору, укладеного між КП «Водоканал» та Запорізькою філією ТОВ «Т. НІК». Для ліквідації аварійної ситуації, яка сталася в жовтні 2010 року на трубопроводі, що належав ЗФ ТОВ «Т. НІК», водопостачання об'єкту було припинено шляхом перекриття запірної арматури. У зв'язку з тим, що ЗФ ТОВ «Т.НІК» по АДРЕСА_1 припинив виробничу діяльність, а нові власниси об'єкту нерухомого майна до КП «Водоканал» для укладення договору не зверталися, з жовтня 2010 року по сьогоднішній день водопостачання вищезазначеного об'єкту КП «Водоканал» не відновлював, договорів про надання послуг з водопостачання по даному майданчику не укладав.

Також, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 23.05.2017 р. позивач надав суду Звіт про оцінку нерухомого майна.

За клопотанням позивача з метою підготовки обґрунтованих заперечень на відзив відповідача, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 13.06.2017 р. о 12 год. 00 хв.

13.06.2017 р. на адресу суду через Відділ документального забезпечення господарського суду надійшли додаткові пояснення до відзиву № б/н від 13.06.2017 р. (вх. № 08-06/14811 від 13.06.2017 р.), відповідно до яких:

З висновку про вартість вбачається, що ТОВ «Брок Сервіс плюс» був запрошений «для визначення ринкової вартості нерухомості». Тобто, поставлене перед оцінювачем завдання не відповідає змісту зробленого висновку.

Згідно з ч.і ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Водночас, у висновку про вартість, складеному ТОВ «Брок Сервіс Плюс», не здійснено визначення вартості об'єкта оцінки, а визначено розмір орендної місячної плати. Тоді як визначення розміру орендної місячної плати не належить до професійної оціночної діяльності.

У висновку про вартість наведено перелік нормативних актів, якими керувався оцінювач. Однак, цей перелік є неповним. Зокрема, у цьому переліку відсутня Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції їх розподілу, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786. Хоча, згідно з ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Замовником оцінки майна зазначено Бобровника Костянтина Володимировича згідно довіреності від Державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство». Водночас, згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Однак, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.04.2017 № 85051428, яка додана до відзиву на позовну заяву, будівля за адресою: АДРЕСА_1 Державному підприємству «Бердянське агроторгове підприємство» не належить, а належить з 10.11.2015 іншій юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Базіс-Палац». Таким чином, замовником оцінки виступила особа, якій майно не належить на законній підставі та у якої майно не перебуває на законній підставі, що суперечить приписам ч.2 ст.11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Згідно з п. 3.3 Договору № б/н від 07.04.2017 на проведення незалежної оцінки, замовник зобов'язаний:

- надати всю необхідну інформацію по об'єкту оцінки (паспорт бюро технічної інвентаризації, будівельні креслення, проектно-кошторисну документацію або викопіювання з інвентарної справи на об'єкт оцінки, копію договору оренди, свідоцтво про реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності, правовстановлюючі документи для окремо стоячих об'єктів - документи на землекористування, або техпаспорти, бухгалтерські довідки);

- забезпечити доступ оцінювача для огляду об'єкта оцінки та його конструктивних елементів.

Водночас, як вже було зазначено, позивач на день проведення оцінки не був, і зараз не є власником об'єкта оцінки. Правовстановлюючим документом на об'єкт є свідоцтво про право власності № 49465829, видане 09.12.2015 Товариству з обмеженою відповідальністю «Базіс-Палац», а не позивачеві.

Крім того, позивач не міг забезпечити доступ для огляду об'єкта оцінки та його конструктивних елементів, оскільки об'єктом оцінки користується інша особа, матеріали справи не містять наявність договорів оренди між ТОВ «Базіс-Палац» і позивачем.

Отже, умови Договору № б/н від 07.04.2017 на проведення незалежної оцінки не були і не могли бути виконані позивачем, а відтак оцінювачеві не могли бути надані достатні документи і доступ до об'єкта оцінки, що є необхідною умовою для оцінки майна.

В судовому засіданні 13.06.2017р. представник позивача підтримали позовні вимоги, просить суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.06.2017р. заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях до відзиву. Також, підтримав клопотання про застосування строків позовної давності.

Також, 13.06.2017 р. від позивача на адресу суду надійшло клопотання № б/н від 13.06.2017 р. про витребування на підставі ст. 38 ГПК України у ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» інформації про ринкову вартість оренди 1 кв. м нежитлової площі комерційного призначення (складських та виробничих приміщень) в АДРЕСА_1. В задоволенні клопотання судом відмовлено, оскільки ринкова вартість оренди 1 кв. м нежитлової площі комерційного призначення в Шевченківському районі станом на 13.06.2017 р. ніяким чином не впливає на вирішення даного спору.

За заявою представників сторін справа розглядалася без застосування технічної фіксації судового процесу.

13.06.2017 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, документи, надані сторонами додатково, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

01.10.2013р. між ДП "Бердянське агроторгове підприємство" - Власник (в особі ліквідатора Зварійчука В.В.) та ПП ОСОБА_3 - Зберігач укладено Договір зберігання з правом користування №1 (далі за текстом Договір).

За умовами п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за актом прийому - передачі, який э невід'ємною частиною цього Договору, Власник передає, а Зберігач приймає на зберігання "майно", яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається на зберігання за актом прийому-передачі, в якому зазначається найменування, кількість та загальна вартість майна, що передається на зберігання.

Зберігач має право користуватися майном (п. 1.3 Договору).

У відповідності до п.п. 1.4, 1.5 Договору, плата за користування майном становить 12000 грн. з ПДВ за місяць та має бути перерахована у безготівковому порядку на поточний рахунок позивача не пізніше 05 числа місяця, що настає за звітним.

Пунктом 2.1.2 Договору передбачено право Зберігача укладати угоди щодо підключення об'єкту до електромережі комунальних комунікацій та своєчасно оплачувати отримані комунальні послуги та спожиту електроенергію.

Відповідно до п. 2.1.3 Договору, відповідач мав повернути зазначене майно позивачу за вимогою останнього, поданою у відповідності до п. 3.2 Договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору, власник має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні, попередивши про це зберігача за 30 робочих днів письмовим повідомленням.

Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і скріплення печатками і діє до 1 квітня 2014 року.

Нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з наступного: склад посуди літ. Д-2; спиртосховище; склад посуди літ. В; майстерня літ. Е з електрощитовою; прохідна літ. А; забори №1,2,3,6,8,10, вбиральня; наружні лінії водовідведення, передано Власником Зберігачеві 01.10.2013 р. за Актом прийому-передачі, який підписаний представниками Сторін та скріплений печаткою ФОП ОСОБА_3

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.10.2015 р. по справі №908/2552/-15-Г Договір зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 р. визнано недійсним, а тому, на думку позивача, є підстави для застосування наслідків недійсності правочину передбачених ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 208 ГК України.

В постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 р. у справі № 3-1143гс15 зазначено наступне: «Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо».

Таким чином, у разі визнання недійсним договору оренди з моменту його укладення, реституція може бути застосована виключно щодо коштів, сплачених за договором, оскільки використання майна неможливо повернути, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд України.

Позивач не має права отримувати 100 % плати за користування майном, оскільки 70 % такої плати має зараховуватися до Державного бюджету України.

Визнаючи недійсним Договір зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013, господарський суд Запорізької області, із висновками якого погодився Донецький апеляційний господарський суд, виходили з того, що ДП «Бердянське агроторгове підприємство» передало державне майно в платне користування у порушення вимог чинного законодавства, оскільки не було додержано процедури передачі майна, передбаченої Законом України "Про оренду державного та комунального майна", зокрема: не було проведено оцінку об'єкта оренди, порядок проведення якої визначено методикою, затвердженою постановою Кабінета Міністрів України 10.08.1995 р. № 629, не було отримано дозволу Фонду державного майна України (регіонального відділення) перед укладенням Договору, частина орендної плати не надходила до державного бюджету.

Згідно з абз.1,2,5 ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендодавцями є:

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам;

підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

З матеріалів справи (зокрема, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) вбачається, що площа об'єкту нерухомого майна становить 2930,7 квадратних метрів, тобто перевищує 200 квадратних метрів, тому орендодавцем такого об'єкта можуть бути лише Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Згідно з абз.1,3 п.17 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції п розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, в редакції, чинній на період спірних правовідносин, у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується: за нерухоме майно державних підприємств, організацій - 70 % орендної плати до державного бюджету, 30 % - державному підприємству, організації на балансі яких перебуває це майно.

Таким чином, позивач не мав права на одержання 70 % плати за користування спірними об'єктами нерухомого майна, а відтак в позові належить відмовити і з тієї підстави, що до суду з позовом звернулася особа, права якої не були порушені.

Крім того, на цей час спірне майно не перебуває на балансі позивача, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 85051428 станом на 13.04.2017 р. З неї вбачається, що з 10.11.2015 р. право власності на об'єкт нерухомого майна належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Базіс-Палац», а не позивачу. Оскільки 30 % плати за користування перераховується державному підприємству на балансі яких перебуває це майно», то на день звернення до суду позивач, як такий, на балансі якого спірне майно не перебуває, не має права на позов про стягнення плати за користування цим майном.

Позивач, вказує на те, що відповідач «користувався майном, яке належить ДП «Бердянське агропромислове підприємство» з 01.10.2013 р. по вересень 2014 р., тобто 11 місяців». При цьому використовує такий спосіб захисту, як «відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином».

Однак, з недійсного Договору зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 вбачається, що «договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками і діє до 1 квітня 2014 р.» Таким чином, за Договором користування майном мало здійснюватись лише до 1 квітня 2014 р.

Правочин діяв лише до 1 квітня 2014 р., і в зазначену дату припинив свою дію, користування майном після припинення дії правочину не може бути підставою для реституції.

Повернення одержаного за недійсним правочином неможливе, якщо сторона неналежним чином виконувала свої обов'язки за Договором.

Відповідно до ч.2 ст.208 ГК України, у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням.

Під терміном «одержане» слід розуміти виконання умов недійсного зобов'язання належним чином. Так, згідно з ч. 1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч.4,6 ст.762 ЦК України, наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася; наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Позивач при укладанні Договору мав на меті надання відповідачу права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання цього майна - ця обставина преюдиційно встановлена постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015 р. у справі № 908/2552/15-г.

Згідно з п. 3.4 недійсного Договору зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013, власник зобов'язується вжити заходів із підключення майна до системи енергопостачання та водопідведення.

Таким чином, наявність підключення майна до системи енергопостачання та водопідведення мала значення для можливості використання відповідачем майна за його цільовим призначенням.

Однак, як вбачається з листа ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 25.04.2017р. № 55/33-417, товариством не укладалися Договори про постачання електричної енергії на електроустановки, розташовані в будівлі АДРЕСА_1.

Крім того, КП «Водоканал» в листі від 24.04.2017р. № 5219 повідомило, що підключення об'єкту по АДРЕСА_1 до систем водопостачання було виконано ще за радянських часів. З лютого 2007 року водопостачання за даною адресою відбувалося на підставі договору, укладеного між КП «Водоканал» та Запорізькою філією ТОВ «Т. НІК». Для ліквідації аварійної ситуації, яка сталася в жовтні 2010 року на трубопроводі, що належав ЗФ ТОВ «Т. НІК», водопостачання об'єкту було припинено шляхом перекриття запірної арматури. У зв'язку з тим, що ЗФ ТОВ «Т.НІК» по АДРЕСА_1 припинив виробничу діяльність, а нові власниси об'єкту нерухомого майна до КП «Водоканал» для укладення договору не зверталися, з жовтня 2010 року по сьогоднішній день водопостачання вищезазначеного об'єкту КП «Водоканал» не відновлював, договорів про надання послуг з водопостачання по даному майданчику не укладав.

Отже, умову п.3.4 Договору позивач не виконав. З вини позивача, відповідач не міг використовувати майно для здійснення підприємницької діяльності, отже вимога позивача про повернення виконаного за недійсним правочином є безпідставною.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні положення містяться у ст. 208 ГК України.

Стаття 216 ЦК України формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тобто, застосування реституції, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Таким чином, наведена стаття встановлює, що основним наслідком недійсного правочину за ЦК України, є двостороння реституція.

Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки недійсний договір між сторонами було укладено 01.10.2013 р.

Згідно з ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 13.01.2016 р. у справі № 3-1157гс15, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Також, у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 р. у справі № 6-152цс14 міститься такий правовий висновок: «норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача».

Таким чином, початком перебігу позовної давності для ДП «Бердянське АТП» за вимогою про визнання недійсним правочину був момент укладення договору - 01 жовтня 2013 р. А це означає, що за вимогою про застосування наслідків недійсності правочину (похідна вимога від вимоги про визнання недійсним правочину, що могла бути заявлена одночасно з вимогою про визнання недійсним правочину) позовна давність за вимогою по кожному окремому періоду дії договору починає свій відлік з дня закінчення відповідного періоду.

Договір припинив свою дію 01 квітня 2014 року. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України).

З 01.04.2014 р. по 01.04.2017 р. ДП «Бердянське АТП» не пред'являло до відповідача жодних позовних заяв про визнання правочину недійсним або про застосування наслідків недійсності правочину, тобто перебіг позовної давності не переривався.

13.04.2017 р., вже поза межами строку позовної давності, у справі № 908/472/17 було заявлено зустрічний позов аналогічного змісту, подання якого, втім, не перериває перебігу позовної давності. Так, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, вкладеного в постанові від 02.12.2015 р. у справі № 6-895цс15, якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція викладена у «Висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за І півріччя 2016 року».

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Клопотання про відновлення строку позовної давності позивачем не надавалось.

Позов, що розглядається в даній справі, подано 26.04.2017 р., тобто з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 19.06.2017р.

Суддя О.А. Топчій