ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2017р. Справа № 914/275/17

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод», м.Луцьк

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Золочів Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства «Львівська кондитерська фабрика «Світоч», м.Львів

про стягнення 19710,00грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: Ворошик С.О. - представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_1 - фізична особа - підприємець

від третьої особи: Питель І.В. - представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Публічним акціонерним товариством «Гнідавський цукровий завод», м.Луцьк (після зміни найменування - Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод») до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Золочів Львівської області про стягнення 19710,00грн.

Ухвалою суду від 15.02.2017р. (суддя Сухович Ю.О.) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні 27.03.2017р. Ухвалою суду від 27.03.2017р. розгляд справи відкладено на 10.04.2017р. з підстав викладених в ній. Ухвалою суду від 10.04.2017р. за клопотанням відповідача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено Публічне акціонерне товариство «Львівська кондитерська фабрика «Світоч», та в порядку ст.38 ГПК України у сторін витребувано додаткові документи, розгляд справи відкладено на 24.04.2017р.

У зв'язку з перебуванням судді Сухович Ю.О. у відпустці, що унеможливило її участь у розгляді справи, проведено повторний автоматизований розподіл, за результатом якого справу №914/275/17 передано на розгляд судді Щигельської О.І. Ухвалою суду від 24.04.2017р. розгляд справи відкладено на 22.05.2017р. у зв'язку з неявкою позивача та третьої особи. Ухвалою суду від 22.05.2017р. розгляд справи, з метою повного та всестороннього її розгляду, відкладено на 19.06.2017р.

Представники учасників судового процесу в судове засідання 19.06.2017р. з'явились, їм роз'яснено права передбачені ст.ст. 20, 22, 27 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні долучив до матеріалів справи додаткові документи (вх.№21641/17 від 19.06.2017р.), позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві, клопотанні (вх.№14811/17 від 21.04.2017р.). Ствердив, зокрема, що між позивачем та відповідачем - ФО-П ОСОБА_1 в лютому 2016 року укладено договір транспортного експедирування вантажних перевезень, а в вересні 2016 року - договір-заявку про надання транспортно-експедиційних послуг автомобільним транспортом в міжміському сполученні, на підставі яких відповідачем в вересні 2016 року перевезено товар. При прийманні товару отримувачем - ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч» виявлено його недостачу. Оскільки за умовами вказаних договорів ФО-П ОСОБА_1 несе повну матеріальну відповідальність за збереження переданого йому вантажу, ПАТ «Гнідавський цукровий завод» звернулось до нього із претензією про відшкодування завданих збитків на суму 19710,00грн. Оскільки такі вимоги залишено відповідачем без задоволення, ПАТ «Гнідавський цукровий завод» звернулось до суду із позовом про стягнення вказаної суми боргу. Просив позов задоволити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, наведених у поданому ним відзиві (вх.№13372/17 від 10.04.2017р.), доповненнях до нього (вх.№14903/17 від 24.04.2017р.). Зокрема, зазначив, що автомобіль прибув на місце розвантаження під пломбою, про що зазначено у акті про приймання матеріалів, втрата вантажу по маршруту перевезення є неможливою й вважає, що надостача є наслідком або недовантаження товару позивачем, або невірний підрахунок кількості вантажоодержувачем. Свою вину в заподіянні збитків заперечив, оскільки належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за договором та заявкою, здійснивши перевезення вантажу. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні надав пояснення по суті спору, зазначивши, серед іншого, що після проведення річної інвентаризації активів і зобов'язань підприємства факт недостачі поставленого товару не спростований. До матеріалів справи долучено подані ним письмові пояснення (вх.№14606/17 від 20.04.2017р.).

Інших заяв чи клопотань до початку розгляду справи від сторін не надходило.

Суд, беручи до уваги встановлений ст.69 ГПК України строк вирішення спору, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, судом встановлено таке.

Між Публічним акціонерним товариством «Гнідавський цукровий завод» (після зміни найменування - Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод»; замовник за договором, позивач по справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (експедитор за договором, відповідач по справі) укладено договір транспортного експедирування вантажних перевезень №24/02-1 від 24.02.2016р., за яким експедитор прийняв на себе зобов'язання щодо організації забезпечення доставки вантажів автомобільним транспортом по території України (п.2.1).

У договорі сторонами погоджено, що перевезення вантажів виконується лише на підставі заявок, що подає замовник в довільній формі факсом чи іншим способом. Заявка є невід'ємною частиною цього договору (п.2.2). Невід'ємні реквізити заявки: найменування, вага та кількість товару; вид транспортного засобу та особливі вимоги виходячи з виду вантажу; пункти відправлення, місце завантаження та пункт призначення та розвантаження, їх точна адреса; дата завантаження;маршрут перевезення (п.2.3).

Так, 05.09.2016р. сторонами підписано та скріплено печатками договір-заявку про надання транспортно-експедиційних послуг автомобільним транспортом в міжміському сполученні, яким врегульовано перевезення виконавцем - ФО-П ОСОБА_1 вантажу замовника - ПАТ «Гнідавський цукровий завод», а саме цукру, вагою 22 тонни за маршрутом м.Луцьк - с.Малехів (Львівська область) автомобільним транспортом із визначенням ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч» його отримувачем.

Товарно-транспортною накладною №2077 від 05.09.2016р. підтверджується отримання перевізником вантажу - цукру в мішках, маса брутто якого склала 22,049 т, наданому для перевезення у стані, що відповідає правилам перевезень відповідних вантажів, номер пломби - 0261349. Вантаж супроводжувався накладною №2077 від 05.09.2016р., якою підтверджується отримання перевізником 22 тонни цукру білого в мішках вартістю 289080,00грн. (з ПДВ).

Договором транспортного експедирування на експедитора, серед іншого, покладено обов'язок при завантажені транспортного засобу перевірити кількість, пакування, маркування, кріплення вантажу, пересвідчитись у відсутності перевантаження транспортного засобу, належного завантаження (п.3.4); належним чином оформити передачу вантажу вантажоотримувачу в цілісності та в повному об'ємі, вказаному в заявці з відміткою (підпис та кругла печатка) про дату і час отримання вантажу (п.3.9).

Проте, ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч» під час розвантаження автомобіля виявлено нестачу 1500,00кг цукру, про що складено акт №268 про приймання матеріалів від 06.09.2016р., який підписано представниками вантажоодержувача та перевізника. Такий факт недостачі також встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 08.02.2017р. по справі №922/4283/16 за позовом ФО-П ОСОБА_1 до ТзОВ «СТ Сервіс», що набрало законної сили.

За умовами договору транспортного експедирування, експедитор зобов'язаний невідкладно повідомляти замовника про нестачу вантажу (п.3.5); нести повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу до моменту передачі уповноваженій особі, а також за своєчасну доставку вантажу (п.3.6), а також повну відповідальність за всі діяння третіх осіб, залучених ним до виконання заявок, в тому числі водіїв-експедиторів (п.3.7).

Обов'язок нести повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту навантаження на транспортний засіб до моменту вивантаження за адресою, що вказана в товарно-транспортних накладних, покладено на виконавця також і договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг автомобільним транспортом в міжміському сполученні.

Зазначене зумовило звернення позивача до ФО-П ОСОБА_1 з претензією №764 від 06.10.2016р., якою просив відшкодувати 19710,00грн. вартості вантажу, нестачу якого допущено при перевезенні. Оскільки вказану вимогу залишено без задоволення, ПАТ «Гнідавський цукровий завод» звернулось до суду із позовом про стягнення з відповідача вказаної суми боргу.

Водночас, ФО-П ОСОБА_1 стверджує, що послуги перевезення надано ним належним чином згідно умов договору та заявки, автомобіль прибув на територію складу, де проводилось розвантаження, під пломбою, про що зазначено в акті, що виключає можливість часткової втрати вантажу під час перевезення, а відтак, і вину відповідача у завданих позивачу збитках.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Положеннями ст.ст.627, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється, як вказано ч.1 ст.908 ЦК України, за договором перевезення.

У ч.ч.1, 2, 4 ст.306 ГК України визначено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Відповідно до ст.929 ЦК України та ст.316 ГК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Згідно зі ст.931 ЦК України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Як передбачено ст.909 ЦК України та ч.ч.1,2 ст.307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі та підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників визначають Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені Наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 N 363 (надалі - Правила).

Так, у п.11.1 вказаних Правил зазначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Також, в ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Відповідно до п. 13.1, 13.2, 13.3, 13.4 Правил, перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною. Здача вантажів вантажоодержувачу у пункті призначення по масі і кількості місць провадиться у порядку і способом, за якими вантажі були прийняті від вантажовідправника (зважуванням на вагах, обмірюванням, підрахунком місць та ін.). Вантажі, які прибули у непошкоджених кузовах автомобілів (причепах, окремих секціях автомобіля, контейнерах і цистернах) та з непошкодженими пломбами вантажовідправника, видаються вантажоодержувачу без перевірки маси, стану вантажів і кількості вантажних місць.

У пунктах призначення вантажоодержувач має право при прийманні вантажів перевірити їх масу, кількість місць і стан у випадках: а) прибуття вантажів у пошкоджених кузовах автомобілів (причепах, окремих секціях автомобіля, контейнерах і цистернах) або з пошкодженими пломбами вантажовідправника; б) прибуття швидкопсувних вантажів з порушенням терміну доставки або з порушенням встановленого цими Правилами температурного режиму при перевезенні.

У разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4.

Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини: а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній; б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері; в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу; г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін.

Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними. Жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку «Особливі відмітки» і засвідчити її підписом (п.п.15.1, 15.2, 15.3 Правил).

Відповідно до ст.924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно ч.1, ч.2 ст.925 ЦК України до пред'явлення перевізникові позову, що випливає із договору перевезення вантажу, пошти можливим є пред'явлення йому претензії у порядку, встановленому законом, транспортними кодексами (статутами). Позов до перевізника може бути пред'явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За правилами ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно з вимогами ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. При цьому, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч.1 ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відшкодування збитків відповідно до чинного законодавства України є універсальною формою майнової відповідальності, яка застосовується за наявності підстав, передбачених ч.1 ст.218 ГК України, а саме вчинення правопорушення у сфері господарювання.

Вищим господарським судом України у п.1 Оглядового листа №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. звертається увага на те, що зі змісту статей 614, 623 ЦК України та статті 226 ГК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

Так, приписами ст.ст. 22, 1166, 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Суд звертає увагу на те, що вина, у відповідності до ст.614 ЦК України, може виявлятися у формі умислу та необережності. Згідно з ч.2 ст.614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Оскільки за умовами договору та на підставі чинних законодавчих норм, обов'язок поставити товар та забезпечити його схоронність покладено саме на виконавця (експедитора), а тому і обов'язок доведення відсутності вини у втраті вантажу та заподіянні таким чином збитків покладено саме на відповідача по справі.

Як вже зазначалось, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору транспортного експедирування вантажних перевезень №24/02-1 від 24.02.2016р. та договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг автомобільним транспортом в міжміському сполученні від 05.09.2016р.

Відповідач здійснював перевезення товару на підставі таких документів: видаткова накладна №2077 від 05.09.2016р. на цукор білий в мішках кількістю 22,00т на загальну суму 289080,00грн. (з ПДВ) та товарно-транспортної накладної №2077 від 05.09.2016р. на перевезення 22 т товару на суму 289080,00грн. (з ПДВ) автомобілем НОМЕР_1, причіп/напівпричіп АХ 3021 ХР, водій ОСОБА_4, за маршрутом Луцьк (вул.Ранкова,1) - с.Малехів Львівської області, із визначенням ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч».

Матеріалами службового розслідування ПАТ «Гнідавський цукровий завод» (службові записки, пояснення, записи з камер спостереження) вбачається, що в наданий для перевезення автотранспорт позивачем завантажено товар, розфасований у 440 мішків, а його вага відповідає зазначеній у документах на перевезення.

Проте, на місці розвантаження вантажоодержувачем - ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч», виявлено недостачу товару вагою 1500,00кг про що комісією, за участю водія ОСОБА_4, складено акт №268 про приймання матеріалів від 06.09.2016р. за типовою формою №М-7.

Так, наказом Міністерства статистики України від 21.06.1996р. №193 «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів», затверджено типові форми з обліку сировини та матеріалів та введено їх в дію з липня 1996 року, зокрема, типову форму №М-7 «Акт про приймання матеріалів», що застосовується, в тому числі, й для оформлення приймання матеріальних цінностей, які мають кількісні та якісні розбіжності з даними супровідних документів постачальника.

Заперечення відповідача про те, що товар прибув на склад отримувача у автомобілі з цільнометалевим вантажним відсіком під пломбою, що унеможливило доступ до вантажу ззовні на маршруті слідування, а відтак, підстав для його перевірки за кількістю не було, не спростовує встановлений факт недостачі товару вагою 1500,00кг зафіксований у встановленому законом порядку. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би свідчили про те, що водій, який здійснював перевезення, мав зауваження до вантажоодержувача при прийманні товару чи був не згодний зі змістом акту, складеного за фактом виявлення недостачі, й у встановленому Правилами порядку виклав свою думку з цього приводу. Окрім цього, в бухгалтерському обліку ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч» за звітний період - вересень 2016 року відображено придбання цукру у ПАТ «Гнідавський цукровий завод» по видатковій накладній №2077 від 05.09.2016р. на суму 269370,00грн.,тобто на 19710,00грн. менше, ніж передбачена сума поставки, та є факт недостачі 1500,00кг такого товару, що оформлений актом приймання матеріалів. Річною інвентаризацією активів і зобов'язань зазначеного підприємства, що здійснювалась станом на 30.12.2016р. не виявлено розбіжностей в обліку. Суд також звертає увагу на те, що факт недостачі, як вже зазначалось, встановлено також рішенням господарського суду Харківської області від 08.02.2017р. по справі №922/4283/16 за позовом ФО-П ОСОБА_1 до ТзОВ «СТ Сервіс», що набрало законної сили.

Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що виконавцем (експедитором), всупереч умовам договорів та положень актів чинного законодавства, не забезпечено схоронності переданого йому до перевезення вантажу, чим спричинено збитки позивачу. Факт недостачі вантажу засвідчено у встановленому порядку та не спростовано. Відтак, матеріалами справи підтверджується наявність повного складу цивільного правопорушення, а відповідач, відтак, згідно норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, несе відповідальність перед замовником у розмірі фактичної шкоди та зобов'язаний її відшкодувати.

Розмір заявлених до стягнення збитків визначено позивачем на підставі ціни на товар, зазначених у документах, що супроводжували вантаж, а саме видаткової накладної №2077 від 05.09.2016р. та товарно-транспортної накладної №2077 від 05.09.2016р., виходячи з вартості за 1 кг цукру (з ПДВ) та встановленого актом обсягу недостачі - 1500,00кг.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши проведені позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт недотримання відповідачем умов укладених між сторонами договорів, згідно яких на виконавця (експедитора) покладено обов'язок забезпечити схоронність ввіреного йому для перевезення вантажу та повну матеріальну відповідальність за втрату, нестачу, порчу чи пошкодження вантажу, а відшкодування збитків, матеріальної шкоди є видом відповідальності за порушення таких зобов'язань.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані матеріалами справи, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 22, 27, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2) на користь Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод» (м.Луцьк, вул.Ранкова, буд.1; ) 19710,00грн. вартості втраченого вантажу та 1600,00грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

4. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 23.06.2017р.

Суддя Щигельська О.І.