ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2017 р. Справа № 922/111/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Тихий П.В. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Порше лізинг Україна" (вх. № 1102Х1) на рішення господарського суду Харківської області від 02.03.2017 р. по справі 922/111/17

за позовом ТОВ "Порше Лізинг Україна", м. Київ
до ТОВ "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення 235070,78 грн.
ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (далі за текстом - відповідач) про стягнення 235070,78грн., з яких: 21719,48грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів, 31059,68грн. плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, 172849,74грн. збитків, 1092,79грн. пені, 1167,78грн. 3% річних, 7181,31грн. інфляційних втрат.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором про фінансовий лізинг №00005294 від 18.06.2012.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.03.2017 р. у даній справі (суддя Калантай М.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, Україна, м. Київ, ОСОБА_1, 1В, офіс В, код 35571472) 21719,48грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів, 31059,68грн. плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, 1092,79грн. пені, 1167,78грн. 3% річних, 7181,31грн. інфляційних втрат, 933,32грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

ТОВ "Порше лізинг Україна" із даним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 172849,74 грн. та в цій частині прийняти нове, яким стягнути на користь позивача збитки у розмірі 172849,74 грн. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог позивач посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 22, 623, 626-628, 632, 653 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 225 ГК України, а також неповно досліджено п. 8.2.3., 8.6., 13.6. договору, які передбачають погодження сторонами відшкодування всіх витрат незалежно від завершення або припинення дії договору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2017 року, суддею доповідачем визначено суддю Слободіна М.М. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І.) прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено її до розгляду в на 10.05.2017 р.

10.05.2017 року суддею Харківського апеляційного господарського суду Сіверіним В.І. подано заяву про самовідвід у зв'язку з тим, що 19.07.2013 року між ним та позивачем - ТОВ Порше Лізинг Україна, виникли відносини за договором кредитування, які існують на сьогоднішній день.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 р. задоволено заяву судді Сіверіна В.І. про самовідвід у справі №922/111/17.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2017 р. для розгляду справи сформовано склад колегії суддів Слободін М.М. (головуючий суддя-доповідач), суддя Терещенко О.І. суддя Тихий П.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 р. розгляд справи призначено на 12.06.2017 р.

В судове засідання 12.06.2017 р. представник позивача не зявився та про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Натомість, представником позивача направлено на адресу суду клопотання про проведення судового засідання без його участі.

Відповідач, ТОВ "Постман", відзиву на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання також не зявився, про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не повідомив.

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом (зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

За таких обставин, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець) уклало з товариством з обмеженою відповідальністю "ПОСТМАН" (лізингоодержувач) договір про фінансовий лізинг № 00005294 від 18.06.2012 (далі за текстом договір), відповідно до якого позивач зобовязався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.6 І TDІ, 2011 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZCX054235, двигун №CAYH51689 (далі за текстом обєкт лізингу), а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі за текстом план відшкодування), що становить невідємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 22215,00доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 6664,50доларів США. Строк лізингу визначено сторонами у 84 місяці (з урахуванням додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015).

Відповідач згідно п. 6.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі за текстом - Умови лізингу), що становлять невід'ємну частину договору, зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до плану відшкодування.

Відповідно до п. 6.5 умов лізингу щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Згідно п. 8.3.2 умов лізингу якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктом 12.9 умов лізингу визначено, що у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Згідно п. 13.1. умов лізингу, якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити об'єкт лізингу без попередньої згоди відповідача. При цьому, на підставі п. 13.6 умов лізингу, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу всі та будь-які витрати, пов'язані із вилученням об'єкту лізингу.

У випадку прострочення платежів за договором, згідно із п. 8.2 умов лізингу до відповідача застосовуються наступні санкції:

- пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу;

- штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 Євро за першу вимогу, еквівалент 20 Євро за другу вимогу, еквівалент 25 Євро за третю вимогу;

- компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем відповідно до договору.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач з січня 2015 року неналежним чином виконував зобов'язання по сплаті лізингових платежів.

У зв'язку з цим, у відповідача виникла наступна заборгованість за договором:

- часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1605,50грн., відповідно до рахунку № 00254994 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.01.2015;

- несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 5914,15грн., відповідно до рахунку №00256834 від 02.02.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.02.2015;

- несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 7319,50грн., відповідно до рахунку № 00262518 від 06.03.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.03.2015;

- несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 6880,33грн., відповідно до рахунку № 00268270 від 06.04.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.04.2015.

Загальна сума невиконаних зобов'язань за лізинговими платежами становить 21719,48грн.

Відповідно до п. 12.6.1. Умов лізингу, позивач має право в односторонньому порядку розірвати Договір та повернути Об'єкт лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Пунктом 12.6.13 Умов лізингу передбачено, що за винятком обставин та/або в умовах форс-мажору, які на думку позивача, ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобов'язань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобов'язання за договором, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір та вимагати повернення об'єкту лізингу.

З огляду на викладені обставини позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача 217119,48 грн. заборгованості за лізинговими платежами, 31059,68 грн. плати за фактичний час користування, збитки в розмірі 172849.,74 грн., пеню в розмірі 1092,79 грн., 3% річних у розмірі 1167,78 грн., інфляційних витрат в розмірі 7186,31 грн.

Відповідно до частини першої статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця майна, за умовами сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 6 Закону України Про фінансовий лізинг договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України Про фінансовий лізинг.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України Про фінансовий лізинг (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України Про фінансовий лізинг).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України Про фінансовий лізинг лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України Про фінансовий лізинг сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 частини другої статті 11 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів (пункту 12.6.1 контракту).

Пунктом 12.8 контракту передбачено, що після розірвання договору лізингодавець має право негайно скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів незалежно від дати їхньої сплати.

Відповідно до пункту 12.9. контракту, у разі дострокового лізингу/розірвання контракту відповідно до п.12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати обєкт лізингу як передбачено п.4.2., а також якщо позивач вимагає повернення обєкту лізингу відповідно до інших умов контракту лізингоодержувач зобов'язаний повернути обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна ринковою вартість об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання договору.

Відповідно до пункту 13.1. контракту, лізингоодержувач зобов'язаний у строки, встановлені Порше Лізинг Україна, повернути об'єкт лізингу у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту, крім випадку, коли лізингоодержувач набуває право власності на об'єкт лізингу відповідно до умов контракту.

Пунктом 13.4. контракту визначено, що після вилучення (повернення) об'єкта лізингу сторони підписують акт вилучення (повернення) об'єкта лізингу, в якому зазначають фактичні показники пробігу об'єкта лізингу та всі дефекти.

29.05.2015р. позивач направив відповідачу вимогу №00005294 від 05.05.2015 р. про сплату заборгованості протягом 3-х днів з дня отримання вимоги, повернення об'єкта лізингу та відмову від контракту. Однак, відповідач відмовився від отримання даної вимоги.

Оскільки вимога №00005294 від 05.05.2015 р. була направлена позивачем 29.05.2015 р., то згідно умов п. 12.17. контракту дана вимога вважається отриманою відповідачем 08.06.2015 р., останнім днем погашення заборгованості мало бути 11.06.2015 р., повернення об'єкта лізингу згідно умов п. 12.9. контракту мало бути 22.06.2015 р.

Згідно з п. 12.13. контракту у випадках, передбачених пунктами 12.6. та 12.12., Контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

В даному випадку контракт вважається розірваним 12.06.2015 р. в позасудовому порядку, у зв'язку з відмовою позивача від контракту.

З огляду на вищевикладені обставини, норми закону і на те, що суму заборгованості відповідачем не сплачено і не спростовано, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення суми заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором у розмірі 21719,48 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 31059,68 грн.

Як вже зазначалося, відповідач повинен був повернути об'єкт лізингу до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було вчинено виконавчий напис нотаріуса № 1452 про повернення обєкта лізингу.

26.08.2015 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення обєкта лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1452.

07 жовтня 2015 року державним виконавцем складено Акт, згідно якого ТОВ "Постман" повернув обєкт лізингу ТОВ "Порше Лізинг Україна".

08 жовтня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

З вищевказаних матеріалів вбачається, що позивач виконав свої обов'язки у повному обсязі, проте відповідач в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов договору, свої зобовязання не виконав, обєкт лізингу в зазначений строк позивачу не повернув.

Відповідно до пункту 6.17 умов лізингу сторони погодилися, що у випадку розірвання договору/відмови від договору за ініціативою позивача відповідно до п.12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування Об'єктом лізингу.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Враховуючи наведені норми та те, що сторонами за взаємною згодою визначено саме такі умови договору (п. 6.17), що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача плати за фактичний час користування об'єктом лізингу.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Вищим господарським судом України в постанові від 26.04.2017 у справі № 913/1051/16.

Колегія суддів зазначає, що наданий позивачем розрахунок повністю підтверджує правомірність заявленої до стягнення плати за фактичний час користування обєктом лізингу в сумі 31059,68 грн. за травень 2015 року - серпень 2015 року, в звязку з чим позовні вимоги в зазначеній частині є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1167,78 грн., інфляційних втрат у розмірі 8781,31 грн., пені у розмірі 1092,79 грн., то судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення відповідної частини позову, та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1167,78 грн., інфляційних втрат у розмірі 7181,34 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені, колегія суддів зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині першій статті 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з пунктом 8.2.1. умов лізингу у випадку прострочення платежів за договором до відповідача застосовуються наступні санкції, зокрема, пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

За змістом статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

На підставі вищевказаних норм права та умов договору позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 1092,79 грн. пені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про визнання вірним наданого позивачем розрахунку суми пені в розмірі 1092,79 грн. і стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача, оскільки він здійснений у відповідності до умов договору та приписів чинного законодавства.

Що стосується звернених до відповідача позовних вимог про стягнення збитків в сумі 172849,74 грн., колегія суддів зазначає, що правомірним є висновок місцевого господарського суду про відмову у стягненні збитків в зазначеному розмірі з огляду на наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 цього ж Кодексу боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, при вирішенні даного спору на позивача покладається обов'язок довести розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, факт порушення відповідачем його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і збитками.

Звертаючись з позовною заявою товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" просить суд стягнути з відповідача 172849,74 грн. збитків, з яких:

- (реальні збитки) в розмірі 35716,86 грн., які складаються з наступних послуг: з вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження, супроводження повернення об'єкту лізингу, юридичних послуг, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді. При цьому позивач просить компенсувати дані збитки з урахуванням ПДВ, посилаючись на той факт, що позивач є платником ПДВ;

- (упущена вигода) в розмірі 137132,88 грн., що на думку позивача, є різницею між ринковою вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 ЦК України та статті 224 ГК України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При цьому суд зауважує, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 ЦК України та статті 224 ГК України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Контрактом.

Отже, отримання позивачем вищезазначених послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження, супроводження повернення об'єкту лізингу, юридичних послуг, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що витрати, які включені позивачем до складу реальних збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом) не відповідають вимогам статті 22 ЦК України, а тому вимога позивача про стягнення реальних збитків в розмірі 35716,86 грн. (з урахуванням ПДВ) є безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Вказані висновки господарського суду узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 29.12.2015 р. у справі № 911/1623/15.

Стосовно заявленої до стягнення суми збитків в розмірі 137132,88 грн. згідно пункту 12.9. договору суд зазначає наступне.

Згідно п. 12.9 умов лізингу лізингоодержувач сплачує ТОВ "Порше Лізинг Україна" будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано ТОВ "Порше Лізинг Україна" в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності ТОВ "Порше Лізинг Україна", ринковою вартістю об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до умов контракту.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою ТОВ "Порше Лізинг Україна" та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

В той же час, колегія суддів зауважує на тому, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку різниці між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що були фактично отримані позивачем в результаті продажу предмета лізингу) та лізинговими платежами, що залишились. Вказаний розмір упущеної вигоди позивач підтверджував лише рахунком-фактурою №00293734 від 31.08.2015, предявленим на оплату ТОВ Постман.

Проте, колегія суддів вважає, що розрахунок позивачем упущеної вигоди виходячи з розміру лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування) є теоретичним (умовним), побудованим на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджений відповідними належними та допустимим доказами.

Крім того, позивач не довів суду належними доказами розміру збитків, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу (пункт 12.9 контракту), оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наданий позивачем рахунок-фактура №00322554 від 07.03.2016 не є належним доказом розміру понесених позивачем збитків, оскільки вказаний рахунок був складаний позивачем в односторонньому порядку. При цьому, у зазначеному рахунку відсутні ринкова вартість об'єкту лізингу та розмір лізингових платежів, що залишилися несплаченими. Також, суд звертає увагу, що позивачем не надано і доказів вручення відповідачу рахунку-фактури №00322554 від 07.03.2016 р, а отже не підтвердженим є і факт доведення до відома відповідача необхідність сплатити вказані кошти.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) лізингових платежів як частини відшкодування вартості предмету лізингу, суперечить як умовам договору, так і законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу. Такий лізинговий платіж не може бути складовою упущеної вигоди лізингодавця. Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2014р. по справі №910/18234/13.

З огляду на викладене, позивачем як у суді першої, так і апеляційної інстанцій не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, отже, господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 137132,88 грн.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи. Інших обставин, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, в ході апеляційного провадження не наведено.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 02.03.2017 р. у справі № 922/111/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Порше лізинг Україна" на рішення господарського суду Харківської області від 02.03.2017 р. по справі 922/111/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.03.2017 р. по справі 922/111/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Тихий П.В.

Суддя Терещенко О.І.