КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 911/3850/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гудов Р.Л. - представник, дов. № 375 від 03.02.2015;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства „НІНА"

на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017

у справі № 911/3850/16 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрозахист Донбас"

до Фермерського господарства „НІНА"

про стягнення 191 180,66 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю „Агрозахист Донбас" з позовом до Фермерського господарства „НІНА" про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 191 180,66 грн., а саме: суми неоплаченого товару 150 071,04 грн., суми 48% річних 3 592,17 грн., суми штрафу 37 517,75 грн.

Рішенням від 07.02.2017 Господарський суд Київської області позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з Фермерського господарства „НІНА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрозахист Донбас" 138 000,00 грн. основного боргу, 2 952,22 грн. річних, 37 517,75 грн. штрафу та 2 858,12 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині стягнення 12 071,04 грн. провадження у справі припинив. В задоволенні решти позову відмовив.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду ФГ „НІНА" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3850/16, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 відновлено Фермерському господарству "Ніна" строк подання апеляційної скарги; апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ніна" на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3850/16 прийнято до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 27.04.2017 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, судове засідання, призначене на 27.04.2017, не відбулося.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства "Ніна" на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 призначено на 06.06.2017.

Представник відповідача в судове засідання 06.06.2017 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3850/16 в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, за наявними матеріалами справи.

У судовому засіданні 06.06.2017 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3850/16 залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 08.06.2016 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 5785, відповідно до п.п. 1.1 якого в терміни, визначені договором позивач, за договором постачальник, зобов'язується передати у власність відповідача, за договором покупця, продукцію виробничо-технічного призначення, а відповідач зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Згідно із п.п. 2.1, 3.1 договору № 5785 за даним договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються додатками та/або накладними та/або рахунками-фактурами, що є невід'ємною частиною цього договору; порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

Сторонами за договором № 5785 також укладено додаток № 1 до договору № 5785 від 08.06.2016, відповідно до якого постачанню підлягають товари в зазначеному асортименті, кількості, ціні та вартості; загальна ціна товару за даним додатком складає 187 588,80 грн.

Згідно із п. 2 додатку № 1 оплата здійснюється у наступному порядку: відповідач сплачує позивачу 20% вартості товару до 10.06.2016, остаточний розрахунок за отриманий товар покупець здійснює до 01.11.2016.

Факт постачання позивачем відповідачу товару згідно із умовами договору № 5785 та одержання товару відповідачем підтверджується наявною у матеріалах справи підписаною представниками позивача та відповідача копією видаткової накладної № 6304 від 08.06.2016 на суму 187 588,80 грн., довіреністю представника відповідача № 198 від 08.06.2016.

Таким чином, враховуючи умови п. 2 додатку № 1 до договору № 5785, відповідач повинен був оплатити 20% вартості товару до 10.06.2016, остаточний розрахунок за отриманий товар згідно із видатковою накладною № 6304 здійснити до 01.11.2016.

Як вбачається із витягу із особового рахунку позивача, наявного у матеріалах справи (а.с. 20), відповідачем сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 37 517,76 грн., що складає 20% за переданий останнім товар згідно із договором № 5785, а саме: 24.06.2016 згідно із платіжним дорученням № 641, у зв'язку із чим, заборгованість відповідача перед позивачем склала суму у розмірі 150 071,04 грн.

Як вбачається із вхідного штампу Господарського суду Київської області позивачем подано позовну заяву - 28.11.2016.

20.01.2017 та 03.02.2017, після звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач, в рахунок сплати заборгованості за переданий позивачем товар згідно із договором № 5785, перерахував позивачу 7 000,00 грн. та 5 071,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 69 від 20.01.2017 та № 135 від 03.02.2017, відповідно.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, враховуючи положення п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, зазначені платіжні доручення № 69 від 20.01.2017 та № 135 від 03.02.2017, які свідчать про часткову, у розмірі 12 071,04 грн., сплату відповідачем заборгованості за поставлений позивачем товар після пред'явлення позову, провадження у справі, в частині стягнення 12 071,04 грн., підлягає припиненню, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доказів повної оплати за поставлений позивачем товар згідно із договором № 5785 у розмірі 138 000,00 грн., відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційний господарський суд, враховуючи часткові сплати відповідачем заборгованості, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 138 000,00 грн., за поставлений товар згідно із договором № 5785, є такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктами 7.7, 7.8 договору № 5785 передбачено, що у разі невиконання відповідачем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань передбачених розділом 3 даного договору відповідач, відповідно до ст. 625 ЦК України сплачує на користь позивача крім суми заборгованості 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору; річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати; в разі прострочення платежу більше ніж на 10 днів, відповідач сплачує додатково штраф в розмірі 20% від суми несвоєчасно оплаченого товару.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, перевіривши розрахунок сум річних та штрафу, апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що суми річних у розмірі 2 952,22 грн. за прострочення оплати товару, штрафу за прострочення сплати 20% передплати у розмірі 7 503,55 грн., штрафу за прострочення остаточної оплати у розмірі 30 014,20 грн., є правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Також, перевіривши матеріали справи, враховуючи погодження сторонами в п. 7.8 договору № 5785 умови про додатковий штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно сплаченого товару в розмірі 20% від суми несвоєчасно виконаного платежу, факт прострочення остаточної оплати товару на значну суму, необгрунтування відповідачем винятковості випадку та незазначення останнім до якого розміру, на його думку, має бути зменшено штраф, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до п. 3.1 та п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, штраф та річні не належать до одного виду відповідальності, оскільки річні не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Посилання скаржника на ігнорування позивачем інституту досудового врегулювання господарських спорів колегія суддів апеляційного господарського суду не приймає до уваги, оскільки така обставина не є підставою для позбавлення позивача права на судовий розгляд.

Крім того, згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 справа № 1-2/2002 право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами; встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства „НІНА" на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3850/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3850/16 залишити без змін.

3. Справу № 911/3850/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст постанови складено 14.06.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім