ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"20" червня 2017 р. справа № 926/2065/17

Суддя господарського суду Чернівецької області Гончарук О. В.,

розглянувши матеріали за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю «Хвиля»

про стягнення заборгованості ,32 грн.,

встановив:

З матеріалів позовної заяви вбачається, що заявником подано позов з клопотанням про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі, яке обґрунтовується його важким фінансовим становищем.

У відповідності до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються, зокрема, з судового збору. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Позовна вимога про стягнення заборгованості у даній позовній заяві носить майновий характер, і розмір ставок судового збору за її розгляд визначається вимогами підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та становить півтора відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто у даному випадку 240000 грн.

Статтею 2 Закону України «Про судовий збір» визначено, що платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Відповідно до статті 8 Закону України Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно з пунктом 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (Постанова №7), у розгляді питань, пов'язаних з відстроченням та розстроченням сплати судового збору, зменшенням його розміру або звільненням від його сплати (стаття 8 Закону) і застосуванням приписів Закону щодо пільг зі сплати судового збору (стаття 5 Закону) господарським судам слід враховувати, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Обґрунтування пов'язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

Виходячи з наведених положень закону, суд може відстрочити, розстрочити або звільнити від сплати судового збору при врахуванні майнового стану заявника, який останній повинен довести суду, надавши відповідні докази в розумінні статті 36 ГПК України.

Згідно із статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У даному випадку позивачем є публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Згідно з статтею 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У зв'язку з цим, сама лише обставина, пов'язана з важким фінансовим становищем заявника, не може вважатися підставою для відстрочки сплати судового збору.

Водночас, звертаючись до господарського суду клопотанням про відстрочку сплати судового збору, заявник не надав відповідних доказів на підтвердження неможливості сплати ним судового збору; наведені ж ним обставини не вважаються виключними обставинами.

При цьому суд звертає увагу заявника на те, що законодавцем виключено уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банків з переліку осіб, які мають пільги, повязані зі сплатою судового збору, а тому судом при вирішенні цього питання повинен враховуватись майновий стан обох сторін.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «ОСОБА_3 проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Судом при цьому також взято до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

В контексті вищевикладеного також слід зазначити, що у даному випадку, необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб'єктів, яке визначено ГПК України і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні пункту 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом не беруться до уваги посилання заявника на ухвали місцевих господарських судів, оскільки надання відстрочки сплати судового збору є правом, а не обовязком суду, яке суд реалізовує на власний розсуд враховуючи у кожному випадку конкретні обставини кожної справи.

Крім того, з метою недопущення практики неоднакового застосування норм процесуального права, суд приводить приклади правових позицій Вищого господарського суду України в аналогічних правовідносинах, які викладені у постановах №911/2937/16 від 16.03.2017, 918/884/16 від 30.03.2017, 910/12306/15 від 15.03.2017, 910/18794/16 від 06.03.2017, 904/8787/16 від 15.02.2017, 911/2555/16 від 25.01.2017, 922/3222/16 від 14.12.2016.

За таких обставин клопотання позивача про з відстрочку сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись пунктом 4 частини 1 статті 63 та статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання заявника про відстрочення сплати судового збору відмовити.

Суддя О.В. Гончарук