ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 р. Справа № 909/233/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Максимів Т. В., судді Шкіндер П. А. , судді Кобецька С. М. , секретар судового засідання Масловський А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Партс", вул. Закревського, 16, м. Київ,02660

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Контиліум", вул. Симона Петлюри, буд. 15 Б, м. Івано-Франківськ,76018

про стягнення 45031,78 грн.,

Представники сторін не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Партс" звернулося в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Контиліум" про стягнення 45031,78 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання зобов"язань з оплати поставленого товару згідно доданих до матеріалів справи видаткових накладних.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №06689636, яке вручено 07.06.17; на виконання вимог ухвали суду від 31.05.17 через канцелярію суду подав клопотання вх.№9369/17 від 12.06.17 про долучення до матеріалів справи додаткових документів, які судом оглянуто та долучено до матеріалів справи. 19.05.17 від представника позивача надійшла заява (вх.№8033/17 від 19.05.17) про підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. В судових засіданнях позовні вимоги підтримував в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №01535969 та формуляром судового засідання від 31.05.17. В судовому засіданні 31.05.17 представники відповідача проти позовних вимог заперечили, з підстав викладених у відзиві на позов вх.№ 5468 від 28.03.17 та подали письмові пояснення у справі (вх.№8753/17 від 31.05.17), які судом долучено до матеріалів справи. Представники відповідача, заперечуючи позовні вимоги, звернули увагу суду на відсутність боргу перед позивачем у заявленій сумі, оскільки факт поставки товару не підтверджено належними доказами. Зазначили, що зарахування сум до податкового кредиту відбулось через помилку бухгалтера у зв"язку з чим проведено коригування даних сум.

За таких обставин, згідно ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними в ній матеріалами, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Станом на день винесення рішення заяв та клопотань про відкладення чи долучення до матеріалів справи додаткових доказів до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Предметом позову є вимога про стягнення заборгованості за поставлений товар.

Як стверджує позивач в період з 28.11.14 по 10.12.14 поставлено відповідачу товар на загальну суму 27760,44 грн. В підтвердження чого подав копії рахунків, видаткових накладних та податкових накладних, а саме рахунка № SCPZ від 28.11.14, накладної № KBSI20000776 від 28.11.14, податкової накладної №18449 від 28.11.14 , рахунка № SCPZ від 01.12.14., накладної № KBSI20001506 від 01.12.14, податкової накладної №380 від 01.12.14, рахунка № SCPZ від 02.12.14, накладної № KBSI20002216 від 02.12.14, податкової накладної №1138 від 02.12.14, рахунка № SCPZ від 03.12.14, накладної № KBSI20002820 від 03.12.14, податкової накладної №1798 від 03.12.14, рахунка № SCPZ від 03.12.14, накладної № KBSI20002855 від 03.12.14 , податкової накладної №1833 від 03.12.14, рахунка №SCPZ від 05.12.14, накладної № KBSI20004159 від 05.12.14, податкової накладної №3273 від 05.12.14, рахунка № SCPZ від 05.12.14, накладної № KBSI20004287 від 05.12.14 , податкової накладної №3398 від 05.12.14, рахунка № SCPZ від 06.12.14, накладної № KBSI20004677 від 06.12.14, податкової накладної №3837 від 06.12.14, рахунка № SCPZ від 10.12.14, накладної № KBSI20006555 від 10.12.14, податкової накладної №5785 від 10.12.14.

Підставою поставки позивачем зазначено договір №6391-09/2013 від 05.11.13. В судовому засіданні 11.05.17, представник позивача зазначив, що укладення даного договору між сторонами не відбулося, а господарські відносини здійснювалися на підставі видаткових накладних та рахунків. Факт існування тривалих відносин з поставки товарів відповідачем не заперечується.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, станом на 27.02.17. заборгованість відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Партс" враховуючи часткову передоплату в сумі 1922,26 грн. становить 25838,18 грн., проте доказів передоплати до матеріалів справи не долучив.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача 17.02.17 направлено лист- вимогу №17/17 про оплату поставлених товарів, що підтверджується фіскальним чеком (а.с.40). Проте, дана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення; у відзиві на позов (а.с.89) відповідачем зазначено, що дану вимогу товариством не отримано.

Судом встановлено, що видаткові накладні № KBSI20000776 від 28.11.14 та № KBSI20001506 від 01.12.14, підписані та скріплені печатками товариств, решта видаткових накладних не містять підпису та печатки відповідача. Представник позивача стверджував, що факт поставки та отримання відповідачем товару по не підписаних накладних підтверджується податковими накладними, з яких вбачається, що відповідач зарахував дані суми до податкового кредиту.

На виконання ухвали суду від 19.04.17, ДПІ у м.Івано-Франківську листом за вх.№7614 від 11.05.17 повідомлено суд про те, що відповідачем 25.02.15 подано уточнюючий розрахунок з ПДВ за грудень 2014 року, зменшено податковий кредит на підставі розрахунків коригування до податкових накладних та 30.03.17 подано уточнюючий розрахунок з ПДВ за грудень 2014 року, відповідно до якого зменшено податковий кредит по контрагенту ТОВ "ОСОБА_1 Партс".

31.05.17 представниками відповідача подано пояснення вх.№8753/17, в якому зазначено, що 25.02.15 проведено уточнення показників податкового кредиту з податку на додану вартість по ТзОВ "ОСОБА_1 Партс" через розрахунок коригування кількісних і вартісних показників в зв"язку із самостійно виявленими помилками.

За таких обставин, суд зазначає наступне.

Статтею 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог статей 202, 204 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частин першої та другої статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності із частиною першою статті 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За своєю правовою природою угода, яка відбулася між позивачем та відповідачем є договором поставки.

Як передбачено ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно приписів ч.2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов"язаний оплатити товар після його прийняття або товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи, що правовідносини між сторонами з приводу поставки товару існували на підставі видаткових накладних, то зобов"язання по оплаті товару виникло після прийняття товару.

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні № KBSI20000776 від 28.11.14, та № KBSI20001506 від 01.12.14 досліджені судом та відповідають вимогам законодавства, є первинними документами, фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних відносин, тому є всі підстави для покладення на відповідача обов"язку по проведенню розрахунків за отриманий товар на підставі зазначених вище накладних.

Таким чином, враховуючи положення ст.692 ЦК України, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар згідно видаткових накладних № KBSI20000776 від 28.11.14 та № KBSI20001506 від 01.12.14 становить 6595,08 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань суду не надав, доводи позивача не спростував.

Твердження відповідача щодо оплати товару, поставленого згідно даних накладних, оцінюється судом критично, так як не підтверджене жодними документальними доказами.

З огляду на встановлення судом факту порушення відповідачем прийнятого на себе зобов"язання, вимога щодо стягнення з відповідача 6595,08 грн. боргу є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 19243,10 грн., за поставку товару згідно не підписаних накладних суд зазначає наступне.

Здійснюючи господарську діяльність суб"єкти господарювання керуються, зокрема Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідно до ст. 1 якого, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні документи повинні містити такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції ( ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ч. 1 статті 33 ГПК України).

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ст.129 Конституції України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Дослідивши видаткові накладні ( а.с. 18, 21, 24, 27,30, 33,36), суд не може розцінити їх як належні та допустимі докази факту передачі та отримання відповідачем товару, оскільки, вони не відповідають вимогам вищезазначених норм закону, в тому числі не містять особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Доводи позивача про відображення відповідачем у податковій звітності вказаних господарських операцій, не може бути судом оцінено як належний та допустимий доказ, оскільки такі дії мають односторонній характер, і в силу положень чинного законодавства безпосередньо первинні документи, виконані у встановленому чинним законодавством порядку, є підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємства, а не навпаки. За відсутності первинних документів, як підстави для формування податкової звітності та відображення у ній вчинених господарських операцій, дані податкових накладних, поданих до податкового органу, не можуть бути доказом відвантаження/отримання товару. Більше того, наявність податкової звітності передбачає можливість її коригування в майбутніх податкових періодах у разі самостійного виявлення платником податків помилок у поданих накладних, що і було зроблено відповідачем та підтверджено листом ДПІ у м.Івано-Франківську (а.с.124).

Будь - яких інших доказів на підтвердження факту передачі відповідачу товару на суму 19243,10 грн. позивачем не надано. За таких обставин, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

На підставі вказаних правових норм, позивачем за період з 11.12.14 по 20.02.17 нараховано відповідачу інфляційні втрати в сумі 17488,28 грн. та 3 % річних в розмірі 1705,32 грн. на заборгованість 25838,18 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування таких сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом, враховуючи часткове задоволення основного боргу, вимоги ст.692 ЦК України та межі позовних вимог щодо періоду нарахувань, перевірено правильність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство" менші за суму заявлену позивачем до стягнення, тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення 3% річних у сумі 434,19 грн. та інфляційних втрат в розмірі 4574,39 грн. В решті суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат відмовити.

За таких обставин, позов підлягає до задоволення частково в сумі 11603,66 грн., з яких: 6595,08 грн. - основного боргу, 4574,39 грн. - інфляційних нарахувань та 434,19 грн. - 3% річних.

Відповідно до приписів, встановлених ст. 49 ГПК України, судові витрати понесені позивачем в зв"язку з розглядом справи, слід покласти на сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст.124, 129 Конституції України, ст.ст. 175 ГК України, ст.ст. 11, 202, 204, 205, 610, 611, 614, 625, 639, 692,712 ЦК України, керуючись ст.ст. 4-7, 32, 33, 34, 43 49, 75, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Партс" до товариства з обмеженою відповідальністю "Контиліум" про стягнення 45031,78 грн., задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Контиліум", вул.Симона Петлюри, 15Б, м.Івано-Франківськ, 76018 (код 35517064) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Партс", вул.Закревського,16, м. Київ, 02660 (код 37141112) - 6595,08 (шість тисяч п"ятсот дев"яносто п"ять гривень вісім копійок) - заборгованості, 4574,39 (чотири тисячі п"ятсот сімдесят чотири гривні тридцять дев"ять копійок) - інфляційних втрат, 434,19 (чотириста тридцять чотири гривні дев"ятнадцять копійок ) - 3% річних, 412,28 (чотириста дванадцять гривень двадцять вісім копійок)- судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про стягнення 19243,10 (дев"ятнадцяти тисяч двохсот сорока трьох гривень десяти копійок) основного боргу, 12913,89 (дванадцяти тисяч дев"ятисот тринадцяти гривень вісімдесяти дев"яти копійок) інфляційних втрат та 1271,13 (однієї тисячі двохсот сімдесяти однієї гривні тринадцяти копійок) 3% річних - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.06.17

Головуючий суддя Максимів Т. В.

Суддя Шкіндер П. А.

Суддя Кобецька С. М.