ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2017 р. Справа № 922/218/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

першої третьої особи - ОСОБА_3,

другої третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№1046Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 09.03.2017 року у справі №922/218/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Фізична особа ОСОБА_3, м. Харків;

2. Фізична особа ОСОБА_5, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю НВП «Укроснова», м. Харків

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського Харківської області від 09 березня 2017 року у справі №922/218/17 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Промоснова" (, 61166, м.Харків, вул.Бакуліна,буд11, р/р 100 в ПАТ "Укрсиббанк" м.Харків, МФО 351005) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_2 виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській обл., адреса:61004, АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_3 в ПАТ "УкрСиббанк" м. Харків МФО 351005) 981 655,00 гривень боргу, 511 016,21 гривень інфляційних, 52 856,60 гривень 3% річних, 157 172,08 гривень пені, 196 331,00 гривень штрафу. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Промоснова" (, 61166, м.Харків, вул.Бакуліна,буд11, р/р 100 в ПАТ "Укрсиббанк" м.Харків, МФО 351005) на користь державного бюджету України (стягувачем є Державна судова адміністрація України, отримувач коштів: ГУК у м.Києві 22030106, , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві код банку отримувача:820019, рахунок 0001, код класифікації доходів бюджету "Судовий збір" 22030106) 28485,46 гривень судового збору.

Відповідач з рішенням суду не погодилось, звернулось до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність і необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Третя особа - ОСОБА_3, надавши пояснення в судовому засіданні зазначив, що правової позиції стосовно апеляційної скарги не має, відповів на питання колегії суддів та представника апелянта.

Третя особа - ОСОБА_5, зазначила, що, також, правової позиції стосовно апеляційної скарги не має, відповіла на питання колегії суддів та представника апелянта.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

13.01.2015 року між сторонами укладено договір поставки N 13/01/15.

Згідно з умовами п. 1.1. договору сторонами передбачено, що постачальник-позивач зобов'язується поставити на адресу покупця-відповідача товар, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити даний товар за ціною і в асортименті, які вказані в кінцево узгоджених накладних, які є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п. 3.1. договору сторонами визначено, що ціна договору складає 981 655,00 грн.

Строк дії договору сторонами визначено в п. 8.1. договору - до повного виконання сторонами усіх зобов'язань.

Відповідно до п.3.3 договору, оплата вартості (ціни) товару здійснюється покупцем на умовах післяоплати 100% вартості товару протягом 15 банківських днів з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі товару або видаткової накладної.

Так 14.01.2015 р. відповідачеві згідно видаткової накладної №К-00000010 передано наступний товар: плита ДСП бук, у кількості 3100 м. кв. загальною вартістю 203 980,00 грн., плита ДСП вишня, у кількості 1000 м. кв. загальною вартістю 65 800,00 грн., плита ДСП горіх темний, у кількості 2500 м. кв. загальною вартістю 174 875,00 грн., плита ДСП венге магія, у кількості 2500 м. кв. загальною вартістю 171 125,00 грн., плита ДСП горіх лісовий, у кількості 4000 м. кв. загальною вартістю 263 200,00 грн., плита ДСП сіра, у кількості 1500 м. кв. загальною вартістю 102 675,00 грн. Всього на суму 981 655,00 грн.

Вищевказаний товар був прийнятий відповідачем, однак відповідач свої зобов'язання щодо оплати не здійснив, вказані обставини стали підставою для звернення позивачу до суду з відповідним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором № 13/01/15 від 13.01.2015р. в частині повної та своєчасної оплати товару, поставленого останньому позивачем, в якості правових підстав позову вказує на норми ст. ст. 526, 629 ЦК України та ст. ст. 193, 265 ГК України.

Разом з тим, відповідач наполягає на тому, що спірний договір від 13.01.2015 р. та первинна документацію до нього були підписані колишнім директором ТОВ НВП "Промоснова" ОСОБА_3, якого було звільнено з посади директора у квітні 2015 р., який не передав новому директору ТМЦ, вважає спірний договір фіктивним, посилаючись на неотримання товару та відсутність фінансової звітності.

Колегія суддів зазначає, що спірний договір та видаткова накладна №К-00000010 від 14.01.2015 р., акт приймання-передачі від 14.01.2015 р., акти зведення взаєморозрахунків підписані з боку ТОВ НВП "Промоснова" директором ОСОБА_3, а з боку позивача - ОСОБА_1, та скріплені печатками підприємств.

На час укладання договору ОСОБА_3 був повноважним представником ТОВ НВП "Промоснова", більш того відповідно до рішення господарського суду від 18.10.2016 р. по справі №922/2606/15, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.20161 р. та постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2017 р., звільнення ОСОБА_3 з посади директора визнано недійсним.

ФОП ОСОБА_1 надав податкову декларацію за 2015-2016 р.р.

Оскільки позивач не отримав кошти за поставлений товар, то він не міг включити до фінансової звітності неотримані кошти за спірним договором, щодо відсутності звітності з боку відповідача - ОСОБА_3 надав пояснення (вх.№7680).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач поставив на виконання умов спірного договору відповідачеві товар на підставі видаткової накладної N К-00000010 від 14.01.2015 р. на суму 981 655,00 грн., вищевказаний товар був прийнятий відповідачем, однак відповідач свої зобов'язання щодо оплати не здійснив.

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

У зв'язку з вищевикладеним, позивачем подано даний позов до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із правомірності та обґрунтованості доводів позивача та доведеності невиконання обов'язків за договором з боку відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що третя особа у справі - ОСОБА_3 здійснив рейдерське захоплення підприємства, а сам спірний договір є фіктивним. Позивачем порушено вимоги Податкового кодексу України, оскільки ним не було відображено господарської операції за договором у відповідних журналах ФОП, а також перевищив ліміт на господарські операції протягом року. Позивач не може підтвердити походження грошових коштів які витратив на придбання ТМЦ за договором.

Також відповідач зазначає, що третьою особою ОСОБА_4 після прийняття рішення місцевим господарським судом до суду були надані оригінали документів - додаткової угоди, накладної на повернення товару та ін., якими підтверджується відсутність заборгованості відповідача (т.1., а.с. 120-147).

Також, відповідач вважає, що рішення у господарській справі № 922/696/17 має преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу. Отже, враховуючи викладене, відповідач визнається таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого товару на суму 981 655,00 грн.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - колегія суддів визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 981 655,00 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 5.5 договору у випадку несвоєчасного виконання прийнятих на себе грошових зобов'язань по оплаті за фактично переданий у власність товар відповідач був зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з п. 5.4 договору, за необґрунтовану відмову або ухилення від оплати товару (у.т.ч. попередньої оплати) покупець-відповідач сплачує продавцеві-позивачу штраф у розмірі 20% суми, від оплати якої він відмовився або ухиляється.

Оскільки умовами договору (п. 5.4.) передбачено відповідальність відповідача у вигляді сплати штрафу в розмірі 20% від суми боргу, та пені (п. 5.5.) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виходячи з вартості робіт, вимоги позивача необхідність застосування до відповідача зазначених санкцій є правомірними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про правомірність нарахування пені за період з 22.05.2016 р. по 22.11.2016 р., яка виходячи з загальної суми договору становить 157 172,08 грн.

Крім того, також правомірними є вимоги позивача про нарахування відповідачу штрафу в розмірі 20 % від вартості робіт, який виходячи з загальної суми договору становить 196331,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача за період з 06.02.2015 року по 22.11.2016 р в частині стягнення 3% річних, що становить суму у розмірі 52 856,60 грн. та інфляційні у сумі 511 016,21 грн., підтверджуються матеріалами справи та відповідають діючому законодавству, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір є фіктивним через те що:

- що третя особа у справі - ОСОБА_3 здійснив рейдерське захоплення підприємства,

- позивачем порушено вимоги Податкового кодексу України, оскільки ним не було відображено господарської операції за договором у відповідних журналах ФОП, а також перевищено ліміт на господарські операції протягом року,

- позивач не може підтвердити походження грошових коштів які витратив на придбання ТМЦ за договором.

Так, як вже було зазначено вище, на час укладання договору ОСОБА_3 був повноважним представником ТОВ НВП "Промоснова", а незаконність звільнення його з посади директора підтверджена як рішенням місцевого господарського суду, так і постановами господарського суду апеляційної інстанції та Вищого господарського суду.

Порушення або дотримання сторонами у справі податкового законодавства є не предметом розгляду у даній справі, як і обставини походження грошових коштів які позивач витратив на придбання ТМЦ за договором. При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність укладеного між сторонами договору не встановлена законом, а в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо визнання цього договору недійсним.

Щодо доводів відповідача про оригінали документів, що були подані після прийняття рішення місцевим господарським судом начебто третьою особою у справі ОСОБА_4, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

З правового аналізу вказаної норми процесуального права вбачається, що обов'язковою умовою для прийняття таких доказів є обґрунтування саме заявником неможливість подання таких доказів суду першої інстанції.

Супровідний лист на подання таких документів (т.1., а.с. 120) начебто підписано ОСОБА_4

Проте, як особисто пояснила ОСОБА_4 в судовому засіданні - будь-яких документів вона до суду першої та апеляційної інстанції не направляла, у відносинах із відповідачем не перебувала.

За викладеного, колегія суддів не приймає додатково подані докази, оскільки їх заявник не встановлений, а також заявник не обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Копії вказаних документів, які долучені до пояснень відповідача, що адресовані суду апеляційної інстанції, колегія суддів також не приймає, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про преюдиційність рішення у справі №922/696/17, колегія суддів зазначає, що

Також, відповідач вважає, що рішення у господарській справі № 922/696/17 має преюдиційне значення для розгляду даної справи, то колегія суддів зазначає, що по-перше, в матеріалах справи відсутні докази набрання цим рішенням законної сили, по-друге рішення у справі № 922/696/17 не має преюдиційного значення для даної справи, оскільки предметом розгляду у справі № 922/696/17 був інший господарський договір, укладений між сторонами у справі.

Клопотання відповідача про витребування доказів від 15.05.2017 року вх.№ 5002 колегія суддів залишає без задоволення, оскільки докази, які просить витребувати відповідач (договір на підставі якого ФОП ОСОБА_1, отримав ТМЦ, які у наступному продав ТОВ НВП "Укроснова" за договором 13/01/15 від 13.01.2015 року, платіжні документи, податкова звітність ФОП ОСОБА_1 та ін.) не відносяться до предмету спору у даній справі.

Клопотання відповідача про призначення та проведення судово-технічної експертизи на вирішення якої поставити питання відповідності давності тексту на договорі № 13/01/15 даті, яка зазначена на договорі та встановлення орієнтовного часу тексту, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки по-перше - таке клопотання відповідачем в господарському суді першої інстанції не заявлялось, причини, що перешкоджали заявлення такого клопотання в суді першої інстанції заявником не наведені, по-друге - вказане клопотання не направлено на встановлення обставин даної справи, оскільки дійсність спірного договору не є предметом розгляду у даній справі.

За викладеного, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому - апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.03.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 20.06.2017 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.