ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Справа № 904/6545/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Бондар С.В. і Селіваненко В.П.

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ", м. Дніпро,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.01.2017

зі справи № 904/6545/16

за позовом приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" (далі - ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ"), м. Київ,

до приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ" (далі - ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ"), м. Дніпро,

про стягнення 8 644,03 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ" про стягнення 8644,03 грн. виплаченого страхового відшкодування на користь потерпілої особи.

ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ" звернулося до суду із заявою про застосування позовної давності.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 у справі № 904/6545/16 (суддя Петренко Н.Е.) позов задоволено повністю з посиланням на його обґрунтованість. При цьому, заява ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ" про застосування позовної давності місцевим господарським судом не задоволена, з посиланням на з переривання позовної давності внаслідок розгляду судами загальної юрисдикції справи між сторонами спору у період з 03.03.2015 по 13.04.2016.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 (судді Чимбар Л.О. - головуючий, Джихур О.В., Антонік С.Г.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін, проте позов задоволено з мотивів наявності поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ", посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції судові акти попередніх інстанцій зі справи скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові у зв'язку зі спливом позовної давності та відсутності поважних причин пропущення позовної давності.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, проте не з мотивів, які наведені у касаційній скарзі, а з мотивів, які викладено далі.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" та ОСОБА_4 (далі - страхувальник) укладено договір № 220058 добровільного страхування транспортних засобів, предметом якого є майновий інтерес, пов'язаний з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом - автомобілем "Peugeot 206", д.н.з. НОМЕР_3; строк дії договору з 14.11.2012 по 13.11.2013;

- 11.01.2013 о 17 год. 00 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода (далі -ДТП), а саме водій ОСОБА_5, керуючи транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_2 на вул. Нова Кільцева дорога в м. Києві, не врахував стану проїзної частини, не обрав безпечну дистанцію, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем "Peugeot 206", д.н.з. НОМЕР_3, чим порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху України;

- в результаті ДТП автомобіль "Peugeot 206", д.н.з. НОМЕР_3 було пошкоджено, що підтверджується довідкою № 9141520 про дорожньо-транспортну пригоду;

- згідно з постановою Подільського районного суду міста Києва від 15.02.2013 у справі № 758/841/13-п встановлено, що ДТП відбулася внаслідок порушенням водієм ОСОБА_5 п. 13.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- на момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, яка керувала транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_2, була застрахована в ПрАТ СК "Дніпроінмед" (правонаступником якого є ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ") відповідно до полісу № АЕ 2037450 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (з обумовленими франшизою у розмірі 510,00 грн. та лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну у розмірі 50 000,00 грн.);

- відповідно до звіту з оцінки транспортного засобу від 22.02.2013 № 7063/9782 вартість матеріального збитку (з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових ДТХ та величини ВТВ) завданого власнику автомобіля "Peugeot 206", д.н.з. НОМЕР_3 внаслідок пошкодження при ДТП складає 16 264,59 грн.;

- відповідно до розрахунку страхового відшкодування позивача, страхового акту від 13.05.2013 розмір страхового відшкодування (розрахований на підставі калькуляції/рахунку СТО) без урахування коефіцієнта зносу транспортного засобу склав 9154,03 грн.

- згідно з видатковим касовим ордером від 14.05.2013 ОСОБА_4 виплачено 6844,03 грн. страхового відшкодування (частина страхового відшкодування у розмірі 2310,00грн. зарахована у погашення несплаченої частини страхової премії шляхом взаємозаліку з ЦП-7 в м. Києві АТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ"). Всього фактичні витрати позивача склали 9154,03 грн.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача (який застрахував цивільно-правову відповідальність винної у ДТП особи перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу) на користь позивача 8644,03 грн. виплаченого страхового відшкодування на користь потерпілої особи (9154,03 грн. за вирахуванням 510,00 грн. франшизи).

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, у даному випадку виникли відносини суброгації, а саме перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. При суброгації нове зобов'язання із відшкодування збитків не виникає, - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України ""Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування.

З огляду на приписи частини першої статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Зважуючи на викладене, саме положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, зокрема ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ", виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора по відношенню до ПрАТ СК "Дніпроінмед" (правонаступником якого є ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ"), яке застрахувало цивільно-правову відповідальність винної у ДТП особи перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові - ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ", який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки (у даному випадку, це ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ"), тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 зі справи № 6-2471цс15).

Вирішуючи спір у даній справі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність порушеного права позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

У вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності місцевий господарський суд виходив з того, що мало місце переривання позовної давності внаслідок розгляду між сторонами спору справи судами загальної юрисдикції у період з 03.03.2015 по 13.04.2016. Відповідно, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання, до нового строку не зараховується.

Так, 03.03.2015 ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області із позовною заявою про відшкодування шкоди, відповідачами по якій були ПрАТ СК "Дніпроінмед" та ОСОБА_5 (заподіювач шкоди).

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 30.04.2015 позов задоволено та стягнуто з ПрАТ СК "Дніпроінмед" на користь ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 8 644,03 грн.; з ОСОБА_5 - 510,00 грн. Крім того, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08.07.2015 рішення суду першої інстанції скасовано у частині вирішення позову, пред'явленого до ПрАТ СК "Дніпроінмед" та ухвалено нове рішення про відмову у позові до ПрАТ СК "Дніпроінмед". В іншій частині рішення суду залишено без змін.

13.04.2016 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо вимог до ПрАТ СК "Дніпроінмед" скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. Рішення судів щодо стягнення коштів з ОСОБА_5 було залишено без змін. Відповідно до зазначеної ухвали суду підставою для закриття провадження у справі в частині вимог до ПрАТ СК "Дніпроінмед" стало те, що розгляд позовних вимог ПрАТ "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" до ПрАТ СК "Дніпроінмед" віднесено до юрисдикції господарських судів.

Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду про задоволення позову, у свою чергу виходив з того, що строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду сплив, у зв'язку з тим, що перебіг позовної давності не переривається поданням позову з порушенням правил підвідомчості. Водночас, встановивши наявність поважних причин пропуску позовної давності (здійснювався розгляд спору, який виник між сторонами судами загальної юрисдикції з винесенням рішень по суті спору і лише 13.04.2016 провадження у справі у відповідній частині було закрито у зв'язку з непідвідомчістю спору судам загальної юрисдикції), апеляційний господарський суд захистив порушене право позивача.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановивши, що подання позову з порушенням правил підвідомчості справи не перериває перебігу позовної давності, проте, врахувавши, у межах наданих йому повноважень та з дотриманням приписів чинного законодавства, наявність поважних причин пропуску позивачем позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захисту порушеного права позивача.

Посилання скаржника на те, що у рішенні апеляційного суду Вінницької області від 08.07.2015 було зазначено про порушення позивачем правил підвідомчості, у зв'язку з чим позивач був обізнаний про це ще з 08.07.2015, не знайшли свого підтвердження за матеріалами справи, оскільки апеляційний суд Вінницької області розглянув зазначені позовні вимоги по суті з відмовою у позові у відповідній частині, а не закрив провадження у справі з посиланням на непідвідомчість спору судам загальної юрисдикції.

Водночас, задовольняючи позов у повному обсязі ні місцевий господарський суд, ані апеляційний господарський суд не звернули уваги на те, що відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак спеціальні норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (50 000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи (аналогічну позицію викладено у постанові ВСУ від 22.03.2017 зі справи № 910/3650/16).

За таких обставин суди попередніх інстанцій у розгляді справи неправильно застосували норми матеріального права, не врахували обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страхувальником шкоди цим третім особам і дійшли помилкового висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності, виходячи із розміру фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв'язку з наведеним судові акти попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДІМ СТРАХУВАННЯ" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 зі справи № 904/6545/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Суддя В. Палій

Суддя С. Бондар

Суддя В. Селіваненко