ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р.Справа № 915/1388/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Морщагіна Н.С.

судді: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання: Федорончук Д.О.

за участю представників сторін:

від позивача за зустрічним позовом: не зявився;

від відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_1, довіреність № 96/02 від 04.04.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський»

на ухвалу господарського суду Миколаївської області

від 24.05.2017 року

у справі №915/1388/16

за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський»

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія»

про: визнання припиненими зобов'язання за кредитними договорами №12-041037 від 28.10.2004, №12-061008 від 25.10.2008 та №12-080201 від 22.02.2008

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» звернулось до господарського суду Миколаївської області із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про визнання припиненими зобов'язання за кредитними договорами №12-041037 від 28.10.2004, №12-061008 від 25.10.2008 та №12-080201 від 22.02.2008.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 24.05.2017 зустрічна позовна заява ТОВ «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» до ПАТ «Українська інноваційна компанія» про визнання припиненими зобов'язання за кредитними договорами №12-041037 від 28.10.2004, №12-061008 від 25.10.2008 та №12-080201 від 22.02.2008 повернута заявникові без розгляду на підставі п. п. 4, 6 ст. 63 ГПК України, оскільки останнім не надано доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі, а також доказів надсилання копії позовної заяви і доданих до неї документів відповідачу.

В апеляційній скарзі заявник просить вищеназвану ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним.

Скарга мотивована тим, що спірні правовідносини у зустрічній позовній заяві є споживчими, а тому заявник на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, оскільки зустрічний позов повязаний з порушенням споживчих прав заявника. Крім того, до зустрічної позовної заяви додана квитанція від 22.05.2017, яка підтверджує надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів, у звязку з чим оскаржувана ухвала місцевого суду є незаконною, внаслідок чого підлягає скасуванню.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, зазначивши, що відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Крім того, заявником в супереч ч.1 ст. 56 ГПК України не надано опису вкладення цінного листа щодо направлення копії зустрічної позовної заяви відповідачеві.

19.06.2017 до канцелярії апеляційного суду від представника ПАТ «Українська інноваційна компанія» надійшло клопотання про винесення у відношенні ТОВ «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» та представника Товариства окремої ухвали. Клопотання з посилання на норми ст. 90 ГПК України обґрунтоване свідомим зловживанням з боку представника Товариства наданими ст. 22 ГПК України процесуальними правами, що призводить до затягування розгляду справи по суті.

Представник скаржника, незважаючи на належне повідомлення про розгляд апеляційної скарги, що підтверджується реєстром поштових відправлень та інформаційною довідкою про місцезнаходження та стан поштового відправлення, що розшукується (витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта») правом на участь в судовому засіданні не скористався, пояснень не надав.

Враховуючи, що явка представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась, а також приймаючи до уваги встановлені ст. 102 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги та достатність наявних в матеріалах справи доказів для розгляду скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення ПАТ «Українська інноваційна компанія», судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Положеннями ст. 60 ГПК України передбачено, що відповідач має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати до позивача зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов'язаний з первісним. Подання зустрічного позову провадиться за загальними правилами подання позовів.

Отже, зустрічний позов повинен бути поданий з додержанням вимог статей 54-58 ГПК України щодо форми і змісту позовних заяв. Аналогічні приписи містяться і в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Статтею 63 ГПК України визначено підстави для повернення позовної заяви, зокрема, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо:

- не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі;

- не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Повертаючи без розгляду зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський», місцевий господарський суд вказав на недотримання позивачем за зустрічним позовом вищевказаних вимог процесуального законодавства, зокрема, ненадання останнім доказів сплати судового збору та доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги з огляду на таке:

Законом України «Про судовий збір» визначено правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Статтею 2 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2017 року становить 1600 гривень (ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Таким чином, при поданні зустрічної позовної заяви сторона повинна була надати до суду докази оплати судового збору у розмірі 1600 грн., натомість до позову доказів сплати судового збору не додано взагалі.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» як правової підстави звільнення від сплати судового збору з огляду на наступне.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів», сфера дії даного Закону поширюється на відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. При цьому, згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, виникнення, зміна, припинення відносини сторін, як юридичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність не є безпосереднім обєктом регулювання вказаного Закону.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 від 10.11.2011 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як вбачається з матеріалів справи, взаємовідносини сторін спору опосередковані положеннями кредитних договорів № 12-041037 від 28.10.2004, № 12-061008 від 28.10.2006, № 12-080201 від 22.02.2008, за умовами яких Банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти з метою поповнення основних та обігових коштів, необхідних для реконструкції приміщень бізнес-центру «Олександрівський». Такі правочини не охоплюється поняттям "споживчий кредит".

Враховуючи наведені обставини підстави застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» та звільнення позивача від сплати судового збору відсутні.

Наведені порушення порядку оформлення та подання зустрічного позову є самостійною та достатньою підставою застосування правових наслідків, передбачених ст. 63 ГПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Статтею 56 ГПК України встановлено, що позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Оскільки допущені скаржником порушення норм процесуального закону при подачі зустрічного позову тягнуть за собою наслідки, передбачені пунктами 4, 6 статті 63 ГПК України, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про повернення зустрічної позовної заяви без розгляду.

Відтак, ухвала місцевого господарського суду відповідає вимогам п.п. 4, 6 ст. 63 ГПК України і підстав для скасування судового акту, за наведених у апеляційній скарзі мотивів, судова колегія не вбачає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника не приймаються до уваги колегією суддів оскільки є безпідставними.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд, правомірно повернув матеріали зустрічної позовної заяви без розгляду на підставі п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України, у зв'язку з чим оскаржену ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Заявлене відповідачем клопотання про винесення окремої ухвали, колегією суддів відхилено з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 90 ГПК України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу.

Пунктом 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим. Вказівки, що містяться в окремій ухвалі, повинні бути максимально конкретними і реальними для виконання.

Одеський апеляційний господарський суд як суд апеляційної інстанції в силу положень ст. 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розділу ХІІ ГПК України здійснює перегляд судових рішень, ухвал місцевого господарського суду в апеляційному порядку в межах, встановлених ст. 101 ГПК України.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК України справи в апеляційній інстанції переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК України. Правила, які встановлено тільки для розгляду справ у першій інстанції, застосуванню апеляційним судом не підлягають.

Враховуючи предмет апеляційного оскарження та межі апеляційного перегляду, питання, з приводу яких заявником подано відповідне клопотання, не є безпосереднім предметом оцінки суду апеляційної інстанції, встановлення обставин причин тривалості розгляду справи у взаємозвязку з реалізацією відповідачем за первісним позовом процесуальних прав поза межами апеляційного перегляду суперечило б приписам ст. 101 ГПК України.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» - залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Миколаївської області від 24.05.2017 у справі № 915/1388/16 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.С. Морщагіна

судді Т.Я. Гладишева

ОСОБА_2