ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року Справа № 915/296/17

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Дочірнього підприємства ТОРЖОК (54002, м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 108; ідентифікаційний код 32143382)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР (54020, м. Миколаїв, вул. Декабристів, буд. 41, корп. 14; ідентифікаційний код 01281780),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю НІКІНВЕСТ2017 (54020, м. Миколаїв, вул. Декабристів, буд. 41/23А; ідентифікаційний код 41083979),

про: визнання недійсним правочину щодо переходу права власності на обєкт нерухомого майна,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 24.04.2017; ОСОБА_2 (директор),

від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю № 15 від 19.04.2017,

від третьої особи: ОСОБА_3 за довіреністю № 18 від 19.05.2017,

Суть спору:

06 квітня 2017 року позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 06.04.2017 (вх. № 5185/17), в якій просить суд визнати недійсним правочин щодо переходу до Товариства з обмеженою відповідальністю ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР права власності на нежитлову будівлю, загальною площею (кв. м): 5023.7, адреса: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов кредитного договору № 19К/К від 19 травня 2006 року, договору іпотеки від 19 травня 2006 року за № 2563; повідомлення про відступлення права вимоги № 4 від 16 грудня 2016 року, рішення державного реєстратора від 25 лютого 2017 року, номер реєстраційної дії 340340747, договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки: № 1595 від 13.12.2016 та № 1594 від 13.12.2016; інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; норм статей 202, 203, 215, 216, 5 Цивільного кодексу України, статті 37 Закону України "Про іпотеку", статті 58 Конституції України та мотивовані тим, що відповідачем, в ході здійснення правочину щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, було допущено низку порушень умов договору про відступлення права вимоги та вимог чинного законодавства:

- не була проведена оцінка та не визначена вартість об'єкта;

- редакція Закону України "Про іпотеку", яка діяла на момент укладення договору іпотеки не передбачала можливості перереєстрації предмета іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позивач листом (вх. № 6734/17 від 11.05.2017) на виконання вимог суду уточнив суть правочину, який визнається недійсним, та зазначив таке: "Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У даному випадку під дією мається на увазі звернення ТОВ ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР 26.01.2017 до державного реєстратора нерухомого майна Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою (та відповідними документами) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості на себе (на ТОВ ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР). Таким чином своїми діями ТОВ ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР проявив волю на здійснення правочину та очікував настання певних наслідків, а саме - набуття права власності на об'єкт нерухомого майна."

Після ознайомлення з матеріалами справи (14.06.2017) від позивача до суду надійшло клопотання про призначення по даній справі оціночно-будівельної судової експертизи (вх. № 8605/17 від 15.06.2017), яке ґрунтується на нормах ст. 41 ГПК України та мотивоване тим, що звіт відповідача про оцінку об'єкта нерухомого майна за реєстраційним № 01, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 108, здійснений із чисельними порушеннями вимог законодавства в сфері оціночної діяльності внаслідок чого вартість об'єкта була значно занижена.

В судовому засіданні представники позивача просять задовольнити вказане клопотання. Представник як відповідача, так і третьої особи, просить суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що питання визначення розміру оцінки не стосується предмету доказування по даній справі.

Проаналізувавши заявлене клопотання у відповідності з матеріалами справи, вислухавши учасників процесу, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з причин відсутності відповідних підстав для здійснення певних процесуальних дій, а отже застосування приписів ст. 41 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у відзиві та у додаткових поясненнях до відзиву повністю заперечує на позов, порушуючи питання про залишення його без розгляду.

Заперечення по суті позову мотивовані таким: відповідач законно набув право вимоги за договорами про відступлення; відповідачем дотримано порядку, строків та вимог діючого законодавства щодо належного оформлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки; відповідач витримав законну процедуру належного повідомлення боржника з наданням строку на добровільне погашення боргу чи придбання предмета іпотеки; відсутність чи наявність оцінки майна не випливає на виникнення у відповідача права власності на це майно та на захист прав позивача відповідно до предмету позову; редакція статті 37 Закону України "Про іпотеку" станом на момент укладання договору іпотеки не спростовувала можливості іпотекодержателя за певних умов здійснити реєстрацію прав власності на предмет іпотеки на підставі умов самого договору іпотеки; доводи позивача про відсутність його згоди на передачу прав за кредитним та іпотечним договором новому кредитору є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України згода боржника на таку передачу не потрібна.

Представник третьої особи усно підтримав правову позицію відповідача.

За наслідками проведених судових засідань по даній справі, матеріалів які в ній містяться, предмету та підстав заявленого позову у сукупності із даними по іншим судовим справам, про які проінформовано сторонами, суд не знайшов підстав для залишення даного позову без розгляду в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

15.06.2017 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Предметом даного позову виступає оскарження позивачем правочину щодо переходу до відповідача права власності на нерухомість (іпотечне майно).

Водночас під оспорюваним правочином позивач розуміє дію відповідача у вигляді звернення 26 січня 2017 року останнього до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості.

Підставою позову виступили норми частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, статті 37 Закону України "Про іпотеку", пункти 7.4, 7.5, 7.6 договору іпотеки від 19.05.2006 за реєстраційним № 2563.

Матеріали справи містять дані з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (індексний номер довідки: 81463676 від 28.02.2017) (сторінка 4 з 9) про те, що 25.02.2017 державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34034747.

Відповідно до вказаної реєстраційної дії право власності на нежитлову будівлю загальною площею 5023,7 кв.м, за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, зареєстровано за ТОВ ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР (); номер запису про право власності: 19200094 (а. с. 73 на звороті).

Підставою виникнення права власності в інформаційній довідці зазначено: Договір іпотеки, серія та номер: 2563, виданий 19.05.2006, видавник: ОСОБА_4, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області; Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 1595, виданий 13.12.2016, видавник: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 1594, виданий 13.12.2016, видавник: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Позивач вважає, що зверненням до державного реєстратора з заявою та відповідними документами про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості на себе, відповідач проявив волю на здійснення правочину з очікуванням настання певних наслідків, а саме - набуття права власності на об'єкт нерухомого майна.

Та, враховуючи низку порушень відповідачем умов зазначених договорів та вимог чинного законодавства, оскаржуваний правочин має бути визнаний недійсним.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, виходячи з наступного:

19 травня 2006 року між Дочірнім підприємством Торжок ТОВ КИТ Кэпитал, правонаступником якого є Дочірнє підприємство Торжок (далі позичальник) та Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський акціонерний банк правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк (далі кредитодавець) було укладено кредитний договір № 19/К-К (далі Договір № 19/К-К), умовами якого передбачено, що кредитодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, надалі за текстом кредит в сумі 4000000,00 доларів США, на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що складають невідємну частину Договору. (п. 1.1, пп. 1.1.1 Договору № 19/К-К).

В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором № 19/К-К, між Дочірнім підприємством Торжок ТОВ КИТ Кэпитал, правонаступником якого є Дочірнє підприємство Торжок (іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський акціонерний банк правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк (іпотекодержатель) було укладено Договір іпотеки від 19.05.2006, який зареєстрований в реєстрі за № 2563 (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого позивач (іпотекодавець) з метою забезпечення виконання основного зобовязання, що випливає з кредитного договору, передає в іпотеку, а відповідач-1 (іпотекодержатель) приймає в іпотеку Предмет іпотеки (пп.1.1 Договору іпотеки).

Предметом іпотеки за вказаним Договором визначено: нежитловий обєкт, який знаходиться у м. Миколаєві, розташований по вул. Малій Морській, 108 та в цілому складається з адміністративної будівлі залізобетонної за Літ. А-8, загальною площею 5003,0 кв.м.. торгівельного центру залізобетонного за Літ. А1-6 загальною площею 21029,1 кв.м., вхід у підвал залізобетонний Літ. М-1, воріт 4, огорожі 5, покриття 1, навіс без обшивки А3-1.

За умовами розділу 7 «Задоволення вимог іпотекодержателя» договору сторони дійшли згоди про таке:

7.4. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку" та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку" та умовами цього договору.

7.5. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 7.4 цього договору.

7.6. За рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку:

7.6.1. Шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодавець цим Договором іпотеки підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю Предмета іпотеки.

Іпотекодержатель набуває Предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого придбання, на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності без урахування ПДВ. Сплата ПДВ здійснюється згідно законодавства України, діючого на момент переходу права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя. Право вибору суб'єкта оціночної діяльності сторони за взаємною згодою надають іпотеко держателю. Проведення оцінки предмета іпотеки здійснюється за рахунок коштів Іпотекодавця.

У випадку перевищення вартості Предмета іпотеки над сумою заборгованості Позичальника по кредитному договору, зафіксованою на дату переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель повертає суму перевищення вартості Іпотекодавцю, згідно ст. 37 Закону України Про іпотеку.

Підписанням цього Договору Іпотекодавець засвідчує, що він дає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя (придбання іпотеки у власність) у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього і Договору та вимог чинного законодавства України.

Іпотекодавець підписанням цього Договору також засвідчує, що наявність буд-яких інших документів, крім цього Договору та письмового рішення Іпотекодердателя про придбання Предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про придбання Предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на Предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя та надають право Іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до Іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про придбання Предмета іпотеки у власність.

7.6.2. Шляхом продажу Іпотекодержателем Предмета іпотеки відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодавець уповноважує Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки будь- якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України Про іпотеку. Сплата податків при такому продажу регулюється діючим законодавством України при оподаткування.

Ціна продажу Предмета іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. У випадку відсутності згоди сторін відносно ціни продажу, дана ціна встановлюється на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Право вибору суб'єкта оціночної діяльності сторони за взаємною згодою надають Іпотекодержателю. Проведення оцінки предмета іпотеки здійснюється за рахунок коштів Іпотекодавця.

Після задоволення всіх вимог Іпотекодержателя по Кредитному договору, залишок коштів повертається Іпотекодателю, згідно ст.38 Закону України Про іпотеку

Іпотекодавець підписанням цього Договору, засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору та договору купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладеного Іпотекодержателем з покупцем предмета іпотеки, для реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки не вимагається.

Цей Договір та договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений Іпотекодержателем з покупцем (покупцями), мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на Предмет іпотеки до покупця по договору купівлі-продажу, укладеному з Іпотекодержателем.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що редакція Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент укладення договору іпотеки, не передбачала можливості перереєстрації предмета іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проаналізувавши зазначені позивачем обставини, суд знайшов їх хибними, а отже недоведеними.

Так, згідно з частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Згідно ж зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 800-VI від 25.12.2008, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

За змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 7.6 розділу 7 «Задоволення вимог іпотекодержателя» договору іпотеки від 19.05.2006 за № 2563 сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку».

При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки.

Відсутність факту реалізації домовленості сторін щодо укладення окремої угоди про задоволення вимог іпотекодержателя за наявності відповідного застереження в іпотечному договорі, наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя, та яке за змістом вимог Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору, не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» підставою набуття права власності на предмет іпотеки є не лише договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а й відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Як встановлено судом, договір іпотеки містить в пп. 7.6.1 передбачене Законом України «Про іпотеку» застереження, яке встановлює, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки (майно), шляхом переходу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання.

Відповідно до пп. 7.6.1 договору іпотеки позивач надав свою згоду на прийняття іпотекодержателем (у даному випадку відповідачем) одностороннього рішення про задоволення вимог у випадку порушення іпотекодавцем умов договору позики у позасудовому порядку за рахунок майна, переданого в іпотеку.

Отже, суд дійшов висновку, що реалізація цієї умови іпотечного договору спричиняє набуття вказаним договором характеру правовстановлюючого по відношенню до майна, яке є предметом іпотеки. Застереження є самостійним елементом, який є рівним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який в свою чергу є також правовстановлюючим документом.

Суд у цій справі також дійшов висновку, що іпотечне застереження містить «право очікування», яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Обставина, що перехід права відбудеться в майбутньому в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання, є відкладальною обставиною, тобто обставиною, яка обумовлює виникнення права власності (передачу майна) залежно від стану виконання зобовязань за договором.

За правилами частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Судом взято до уваги наступне: ВСУ (палата в адміністративних справах) у постановах від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня 2012 року у справі № 21-236а12 вирішив, що «нова редакція статей 36, 37 Закону № 898-ІV, викладена у пдп. 17 п. 4 розділу III Перехідних положень Закону № 800-VІ, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VІ загалом, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом».

Також позивачем в якості підстави задоволення позовних вимог було визначено, що при подачі документів для реєстрації за собою права власності і його безпосередньої реєстрації, відповідачем не визначалася вартість обєкта, оскільки його оцінка не проводилась, у звязку з чим правочин по реєстрації права власності на обєкт нерухомості є недійсним, а придбання відповідачем права власності на зазначений обєкт нерухомості є незаконним.

Досліджуючи наведені обставини, судом взято до уваги надану відповідачем на вимогу суду копію Звіту про оцінку нежитлової будівлі, загальною площею 5023,7 кв.м, що розташована за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, ідентифікатор за базою ФДМУ1557098_16012017_NA02-170116-006.

Так, згідно з висновком про вартість об'єкта незалежної оцінки - дата проведення оцінки: 16.01.2017; оціночна вартість нежитлової будівлі: 5370335 грн.; оцінювач: ФОП ОСОБА_6.

Отже, твердження позивача про відсутність проведеної відповідачем оцінки та невизначення вартості обєкта не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з наданих суду товариством доказів, дана оцінка щодо визначення вартості предмета іпотеки на момент придбання його у власність визначалась за вартістю на момент такого набуття, згідно оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Разом з тим слід зазначити, що предметом позовних вимог у даній справі є визнання недійсним правочину.

Як вбачається із змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оцінка майна, за якою воно надходить у власність іпотекодержателя, впливає тільки на право іпотекодавця отримати 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відсутність чи наявність такої оцінки не впливає на виникнення у відповідача права власності на майно та припинення прав позивача на це майно та на захист прав позивача відповідно до предмету позову.

Позивач не позбавлений можливості оспорювання оцінки майна, наприклад, при розгляді його вимог щодо відшкодування різниці між вартістю іпотечного майна та розміром забезпечених іпотекою вимог.

Отже, в межах розгляду позовних вимог в даній справі, оцінка майна не є доказом, який має відношення до предмету спору.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статей 34, 36 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, суд вважає, що позивач, по-перше, не довів порушення його законних інтересів оспорюваним правочином; по-друге, не навів обґрунтованих підстав для визнання недійсним правочину щодо переходу до ТОВ ПЕРВОМАЙСЬК-КОНДИТЕР права власності на нежитлову будівлю, загальною площею (кв. м): 5023.7, адреса: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01.

Таким чином, розглянувши даний спір про визнання правочину недійсним залежно від предмету та підстав позову, застосувавши норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, суд вирішив відмовити позивачу в задоволенні позову.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено та підписано 20 червня 2017 року.

Суддя О.Г. Смородінова