РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2017 р. Справа № 903/70/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Петухов М.Г. ,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 20.03.2017 р. у справі №903/70/17

за позовом приватного підприємця ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Католик Ю.В.,

представника третьої особи - Нечай Ю.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 20.03.2017 року у справі №903/70/17 (суддя Пахолюк В.А.) в позові приватного підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину - відмовлено.

В обґрунтування рішення, суд зазначив, зокрема, що виходячи з положень п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року №2067, місце розташування рекламного засобу безпосередньо пов'язане із земельною ділянкою, яка в даному випадку належить до міської комунальної власності. Враховуючи положення ст. 95 Земельного кодексу України та ст. 317 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку, що норми чинного законодавства не передбачають права постійних землекористувачів передавати земельну ділянку в оренду. Лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також суд зазначив, що згідно ст. 92 Земельного кодексу України ПАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" не належить до суб'єктів, які мають право набувати право постійного користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності. Отже, невідповідність договору про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року вимогам законодавства, на які посилається позивач у позові, місцевим господарським судом встановлено не було, а отже оспорюваний договір повністю відповідає нормам цивільного законодавства, якими врегульовано порядок укладання та виконання договорів. З огляду на ту обставину, що судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року, позовна вимога про застосування наслідків його недійсності задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 20.03.2017 року у справі №903/70/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт вказує, зокрема, що судом першої інстанції не було встановлено власника нерухомого майна, а саме парапету огорожі, що є предметом договору від 09.09.2011 року, тому відповідач не мав обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину, а саме укладення договору, щодо передачі в оренду майна, яке не перебуває у власності відповідача. Також позивач зазначив, що відповідачем було порушено форму у якій має вчинятись правочин та використано печатку іншої юридичної особи - відділу управління майном міської комунальної власності. Також скаржник зазначив, що суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов помилкових висновків, що згідно ст. 92 Земельного кодексу України ПАТ "ВОПАС" не належить до суб'єктів, які мають право набувати право постійного користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності.

Виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області подав відзив на апеляційну скаргу та додаткові письмові пояснення, де зазначив, зокрема, що договір від 09.09.2011 року укладено на підставі Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року №2067 та Порядку розміщення зовнішньої реклами у місті Володимир-Волинському, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 17.08.2006 року №253. Особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому підстави для визнання укладеного договору недійсним відсутні. Відповідач просить суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити повністю.

Розглянувши апеляційну скаргу, відзив на неї та додаткові письмові пояснення, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 18.08.2011 р. №262 було надано дозвіл ПП ОСОБА_1 на розміщення зовнішньої реклами по АДРЕСА_1.

09.09.2011 р. між Відділом майнових і земельних ресурсів виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради та ПП ОСОБА_1 було укладено договір про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу.

Предмет вказаного договору визначений пунктом 1.1., відповідно до якого орендодавець надає орендареві у тимчасове користування місце площею 26,94 кв.м. для встановлення зовнішньої реклами, розташоване у м. Володимир-Волинському по АДРЕСА_1 (на парапеті) згідно з проектом, затвердженим головним архітектором міста.

Термін дії договору відповідно до п. 5.1 становить до 18.08.2016 року. Додатковою угодою від 18.08.2016 року термін дії договору про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу сторонами продовжено до 18.08.2017 року.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 3398 м.кв., що знаходиться за адресою: м. Володимир-Волинський, АДРЕСА_2, Володимир-Волинською міською радою була передана Володимир-Волинській автобусній станції (правонаступником якої є ПАТ "ВОПАС") для обслуговування автобусної станції, що підтверджується Державним актом на право постійного користування серії НОМЕР_1 (а.с126-132, т.1).

31.03.2015 року між ПАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди №В-5-2015, відповідно до п. 1.1. якого предметом договору є тимчасове користування орендарем частини майна - парапету огорожі на виїзді з території АС Володимир-Волинський (АДРЕСА_2) для розміщення рекламоносіїв (а.с. 14, т.1).

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо недійсності договору про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України. Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 203 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначені підстави недійсності правочину, зокрема: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, відповідно до Закону України "Про рекламу" (в редакції, що діяла на момент укладення оскаржуваного договору) зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року №2067 "Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами" (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору, надалі - Типові правила розміщення зовнішньої реклами) місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Із положень п. 1.1 оспорюваного договору вбачається, що його предметом є надання позивачу для розміщення зовнішньої реклами місце площею 26,94 кв.м на парапеті по АДРЕСА_1.

Аналізуючи положення п. 1.1. оскаржуваного договору в контексті вищенаведених положень Закону України "Про рекламу" та Типових правил розміщення зовнішньої реклами, колегія суддів дійшла висновків, що позивачу було надано для розміщення зовнішньої реклами площу саме на парапеті, а не на земельній ділянці, як стверджує відповідач.

Доводи виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про те, що предметом оскаржуваного договору є земельна ділянка, а не місце на парапеті огорожі, не відповідають п.1.1. договору та положенням розділу III Земельного кодексу України, який містить перелік прав на землю. Такими правами, зокрема, є право власності на землю (ст.78 Земельного кодексу України), право постійного користування землею (ст. 92 Земельного кодексу України), право на оренду земельної ділянки (ст. 93 Земельного кодексу України). Натомість, нормами спеціального законодавства, що регулюють земельні правовідносини, не передбачено правового механізму передачі земельної ділянки в тимчасове користування для розташування рекламного засобу.

Посилання відповідача на положення Закону України "Про рекламу", як спеціального закону, який визначає засади здійснення рекламної діяльності та не передбачає обов'язковість укладення договорів оренди землі чи виготовлення землевпорядної документації, не спростовує існування визначеного законом вищенаведеного переліку прав на землю та порядок реалізації таких прав.

Доводи відповідача, що в контексті положень Закону України "Про планування та забудову території" місцем розташування реклами є територія як частина земної поверхні, оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки пунктом 1.1. договору чітко визначено, що в тимчасове користування для встановлення зовнішньої реклами надано місце на парапеті, тобто місце на певній встановленій конструкції, а не на самій земельній ділянці.

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Таким чином, положенням наведеної статті визначено коло осіб, які мають право на передачу майна в найм, а саме - це власники майна, особи, які мають майнові права, а також особи, уповноважені на укладення договору майнового найму.

Поряд з цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів належності на праві власності або іншому майновому праві відповідачу майна, що є предметом оспорюваного договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскільки відповідач не є власником нерухомого майна - парапету по АДРЕСА_1, то відповідно до приписів ст. 761 ЦК України він не мав права укладати оспорюваний договір, так як не мав обсягу цивільної дієздатності на його укладення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про правомірність договору від 09.09.2011 року та наявності права у відповідача на його укладення не підтверджений належними та допустими доказами, та як наслідок, не узгоджується з положенням п. 1.1 договору, ч.1 ст. 761 ЦК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що в силу приписів ст. 203, 215 ЦК України даний договір про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року підлягає визнанню недійсним, як такий, що суперечить ст. 761 ЦК України.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що за змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1 наведеної статті), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2 наведеної статті).

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Разом із тим ч. 3 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Фактичне користування майном на підставі оспорюваного договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 910/24029/13, від 12.10.2016 року у справі № 910/24844/14, від 21.12.2016 року у справі № 910/24847/14).

Враховуючи наведене, задоволення позовної вимоги у даному спорі про застосування наслідків недійсності правочину, а саме щодо зобов`язання відповідача повернути кошти, які були сплачені позивачем відповідно до договору про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року - є неможливим, оскільки визнання такого договору недійсним і припинення його дії можливе лише на майбутнє, а не з моменту його укладення.

Поряд з цим, переглядаючи даний спір, суд апеляційної інстанції враховує також наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при розгляді даного спору в суді першої інстанції подав заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заяви вказав, що предметом оскарження у даній справі є договір укладений 09.09.2011 року, однак клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності позивачем подано суду не було, що відповідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с 138, т.1).

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ст. ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, для особи як сторони правочину (договору), яка подає до суду позов про визнання недійсним такого правочину у зв'язку з суперечністю вимогам закону, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (такий правовий висновок наведений і в постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12 та від 08.06.2016 року у справі № 5011-7/1603-2012).

Наведене спростовує доводи апелянта, про відсутність пропуску строку позовної давності з тих підстав, що позивач дізнався про порушення його прав лише в вересні 2016 року, коли звернувся за юридичною консультацією.

Оцінюючи твердження апелянта про переривання перебігу строку позовної давності шляхом укладення додаткових угод, суд апеляційної інстанції вказує, що приписи ст. 264 ЦК України, на яку посилається апелянт, чітко визначають підстави переривання позовної давності: 1) вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; 2) пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Вказаний перелік підстав переривання перебігу строку позовної давності є вичерпний та не містить такої підстави, як укладення додаткової угоди до договору, що спростовує доводи позивача в цій частині.

Натомість клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції заявлено не було.

Відповідно до п 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2016 № 10, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції встановивши, що оспорюваний договір про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року суперечить приписам законодавства, а саме ст.ст. 203, 215, 761 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності та відмову в задоволенні позовних вимог через пропущення позивачем строку звернення з позовом до суду у даній справі.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про правильність резолютивної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції, однак не погоджується з наведеними у такому рішеннями підставами відмови в задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого суд дійшов висновків, що не відповідають таким обставинам та не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Наведене вище, зрештою не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за наслідками розгляду позовної заяви, судом першої інстанції хоча і з інших підстав, однак зроблено вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку сукупності зібраних доказів, внаслідок чого дав таким обставинам невірну юридичну оцінку, хоча зрештою прийняв правильне рішення щодо відсутності підстав для задоволення позову, що на думку колегії суддів не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 20.03.2017 р. у справі №903/70/17 залишити без змін, апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №903/70/17 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Розізнана І.В.