ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа №917/102/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 07.12.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт», м.Гадяч, Полтавська область, (вх.№1254П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2017 року по справі №917/102/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ультима», м.Кіровоград,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт», м.Гадяч,

Полтавська область,

про стягнення суми боргу, інфляційних, 3% річних, пені,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ультима» звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт», в якій просив суд стягнути з останнього на свою користь у звязку з неналежним виконанням умов договору №41/03/15 від 01.03.2015 року заборгованість у розмірі 237234,48 грн., з яких: сума основного боргу - 160000,00 грн.; 3% річних - 4668,49 грн.; пеня - 54391,24 грн.; інфляційні втрати - 3100,54 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.03.2017 року у справі №917/102/17 (суддя Сірош Д.М.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариство з обмеженою відповідальністю «Білогір'я молокопродукт» 151000,00 грн. основного боргу, 17179,92 грн. інфляційних втрат, 4606,86 грн. - 3% річних, 2591,80 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2017 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що згідно з п. 7.2. договору в разі обґрунтованих зауважень до охорони, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, замовник зобов'язаний в термін 5 (п'яти) робочих днів з дня виявлення названих зауважень, заявити про них начальнику охорони; у зазначеному випадку сторони складають акт про порушення, підписання якого обов'язкове для сторін договору. Як вказує скаржник, у липні 2015 року між начальником відділу охоронної служби позивача та відповідачем складено 16 актів про дії (бездіяльність) особового складу охорони при охороні об'єкта, а саме: незабезпечення повної комплектації особового складу охорони згідно дислокації об'єктів (акти від 04,10,11,12,13,14,29,30,31 липня 2015 року на суму 4500,00 грн.); самовільне покидання об'єкта інспектором охорони без дозволу замовника (акти за 03, 09, 31 липня 2015 року на суму 3000,00 грн.); незабезпечення схоронності ввіреного цифрового фотоапарату вартістю 670,00 грн. (акт за 31 липня 2015 року).

Скаржник звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 8.9. договору на підставі складеного замовником та охороною акту, форма якого затверджена сторонами, охорона при наявності обставин, викладених у даному пункті, сплачує замовнику штрафні санкції. Сплата штрафних санкцій здійснюється шляхом зменшення вартості послуг охорони за звітний місяць на суму штрафних санкцій.

У подальшому, за результатами бездіяльності особового складу охорони позивача, останньому було направлено цінним листом з описом вкладення претензію ТОВ «Білогір'я молокопродукт» за вих.№455 від 06.08.2015 року про сплату штрафних санкцій в розмірі 8170,00 грн. та припинення договору №41/03/15 про надання охоронних послуг від 01.03.2015 року. Вказаний документ додатково вручено начальнику відділу охорони, про що свідчить відмітка про отримання.

Проте, як зазначає апелянт, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не дав наведеним вище обставинам, що мали значення для справи і були викладені у доповненні до відзиву №20/03 від 20.03.2017 року, що потягло за собою безпідставне завищення суми основного боргу на розмір штрафних санкцій позивача (8170,00 грн.) і відповідно вплинуло на правильність розрахунків інфляційних втрат і 3% річних по справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

28.04.2017 року від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4626), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

05.05.2017 року від позивача надійшло клопотання (вх.№4718), в якому він у звязку з неможливістю направити представника для участі в судовому засіданні, просить провести судове засідання за відсутності представника та врахувати наявні докази у справі, а також відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою суду від 23.05.2017 року з метою забезпечення повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, а також дотримання принципів судочинства розгляд справи було відкладено.

Враховуючи факт належного повідомлення позивача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень вчинено належні дії щодо повідомлення сторін про судовий розгляд справи та створені належні умови для надання сторонами доказів і вважає, з огляду на клопотання позивача, за можливе розглядати справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 13.06.2017 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.03.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ультима» (виконавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білогір'я молокопродукт» (замовник, відповідач у справі) укладено договір №41/03/15 про надання охоронних послуг, згідно з п. 1.1 якого замовник замовляє, а виконавець надає охоронні послуги, а саме: приймає під охорони майно замовника, яке належить йому на відповідних правових підстав (надалі об'єкт) та визначене в дислокації об'єктів (додаток №1 до договору) і вказане в план-схемі розташування постів (додаток №4 до договору).

Вид охорони визнається за згодою сторін як інспекторсько-сторожова служба охорони (п. 1.1. розділу 1 договору).

Згідно п. 3.5 договору охорона надає послуги згідно умов і визначених положень договору та у відповідності з дислокацією (додаток №1), а також згідно «Інструкції по охороні обєкта» (додаток №2) та «Інструкції про порядок приймання (здавання) обєктів та окремих приміщень під охорону» (додаток №3).

За положенням п. 4.1, ціна договору становить 40000,00 грн. (у т.ч. ПДВ 20%) щомісяця.

Відповідно до п. 4.2 розділу 4 договору, оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно в наступному порядку: оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно до 10 числа місяця, що слідує за звітним. Оплата здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів, визначених договором, на поточний рахунок охорони після попереднього надання охороною рахунку для здійснення оплати.

Оплата Замовником наданих послуг здійснюється на підставі акту, складеного у відповідності до розділу 7 договору (п. 4.3 договору).

У п. 7.1 сторони передбачили, що акт наданих послуг складається щомісячно не пізніше 5 числа місяця, що слідує за звітним, і передається охороною замовнику для підписання. Замовник повинен підписати акт наданих послуг не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

Згідно п 7.2 договору, в разі обґрунтованих зауважень до охорони, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, Замовник зобов'язаний не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дня виявлення названих зауважень, заявити про них начальнику охорони. У зазначеному випадку сторони складають акт про порушення (додаток №5), підписання якого обов'язкове для сторін договору.

У п. 11.1 сторони визначили, що договір набуває чинності з 01.03.2015 року і діє до 31.12.2015 року.

При цьому сторонами передбачено, що після закінчення терміну дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається поновленим на невизначений термін, але кожна із сторін має право припинити його дію на умовах даного договору (п. 11.2 договору).

Так, відповідно до п. 10.2 дія договору може бути припинена достроково, причому, сторона ініціатор припинення договору інформує про це іншу сторону у письмовій формі не менш ніж за 20 робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи 10.08.2015 року між сторонами складено та підписано угоду про припинення зобовязань за договором про надання охоронних послуг №41/03/15 від 01.03.2015 року, згідно з п. 1 якої сторони домовились з 10.08.2015 року припинити дію договору. Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками підприємств. Разом з тим, 10.08.2015 року між сторонами складено та підписано акт зняття постів

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобовязання відповідно до договору про надання охоронних послуг №41/03/15 від 01.03.2015 року виконав, а саме, надав визначені договором послуги охорони за березень 2015 року липень 2015 року на суму 200000,00 грн., що підтверджується актами надання послуг за березень від 31.03.2015 року на суму 40000,00 грн., №110 за квітень від 30.04.2015 року на суму 40000,00 грн., №165 за травень від 31.05.2015 року на суму 40000,00 грн., №219 за червень від 30.06.2015 року на суму 40000,00 грн., №275 за липень від 31.07.2015 року на суму 40000,00 грн.

На адресу ТОВ «Білогіря молокопродукт» 08.12.2015 року була направлена претензія про виконання грошового зобовязання та два акти звірки взаєморозрахунків.

Позивач зазначає, що ТОВ «Білогір'я молокопродукт» частково виконало свої грошові зобов'язання, перерахувавши 40000,00 грн., тобто надані послуги за березень 2015 року є оплаченими, а залишок заборгованості за квітень липень 2015 року складає 160000,00 грн. Разом з тим, відповідачем було повернуто позивачу підписаний акт взаєморозрахунків, копія якого міститься в матеріалах справи.

У подальшому позивачем вдруге направлено відповідачу претензію від 21.09.2016 року з вимогою сплатити суму заборгованості у розмірі 160000,00 грн., проте ТОВ «Білогір'я молокопродукт» відповіді на претензію не надало, суму боргу не сплатило.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем до суду першої інстанції було подано відзив на апеляційну скаргу (вих.№1003 від 15.03.2017 року) і у якості додатків до нього копії платіжних доручень № від 23.09.2016 року на суму 3000,00 грн., № від 13.10.2016 року на суму 1000,00 грн., № від 21.10.2016 року на суму 1000,00 грн., № від 27.10.2016 року на суму 1000,00 грн., № від 04.11.2016 року на суму 1000,00 грн., № від 14.11.2016 року на суму 2000,00 грн. У всіх вказаних платіжних дорученням відмічено тотожне призначення платежу: «за охорону обєкта за квітень 2015 р згідно рах.№110 від 30.04.2015р.».

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем сплачено на користь позивача за вищевказаними платіжними дорученнями 9000,00 грн., а оплата проведена до порушення провадження у справі.

Як роз'яснено у п. 4.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 9000,00 грн. основного боргу.

Долучені відповідачем до матеріалів справи платіжні доручення від 18.12.2015 року на суму 10000,00 грн., від 05.01.2016 року на суму 10000,00 грн., від 18.01.2016 року на суму 10000,00 грн., від 19.01.2016 року на суму 10000,00 грн., судом першої інстанції правомірно не прийнято як належні докази сплати заборгованості за послуги охорони за квітень, оскільки не стосуються предмету спору, так як зазначені суми сплачені відповідачем за послуги охорони, надані в березні 2015 року про що також зазначено у призначені платежу у вказаних платіжних дорученнях.

У той час, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано взятий на себе обовязок, а саме здійснено сплату за надані послуги за договорами від 01.03.2015 року на суму 151000,00 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за договором про надання послуг з охорони №41/03/15 від 01.08.2015 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 151000,00 грн. є обґрунтованими, підтвердженими і такими, що підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 4.4 договору зазначено, що у разі якщо замовник прострочив виконання грошового зобовязання щодо здійснення обовязкової і повної оплати послуг в строки, передбачені п. 4.2 договору, замовнику нараховується пеня у розмірі 0,01% від простроченої суми оплати за кожний день прострочення.

Позивачем здійснено розрахунок на загальну суму боргу в розмірі 160000,00 грн. заявленої до стягнення пені, розмір якої становить 54391,24 грн. за період з 20.01.2016 року по 09.01.2017 року

Як вже зазначалося, відповідно до п. 4.1 договору, оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно до 10 числа місяця, що слідує за звітним.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, за послуги надані в квітні право на нарахування пені виникає у позивача з 11.05.2015 року по 11.11.2015 року; за послуги надані в травні з 11.06.2015 року по 11.12.2015 року; за послуги надані в червні з 11.07.2015 року по 11.01.2016 року, за послуги надані в липні з 11.08.2015 року по 11.02.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції вірно відзначив, що позивачем неправильно визначено періоди нарахування пені за прострочення оплати наданих послуг, оскільки пеня нараховується з моменту прострочення виконання зобов'язання.

Згідно ст. 231 Господарського кодексу України, разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов'язань, визначається відповідним суб'єктом господарювання - господарською організацією.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторонами у договорі було погоджено порядок нарахування та розмір пені, що підлягає нарахуванню у випадку прострочення замовником по сплаті коштів. Проте, позивачем всупереч умов договору проведено розрахунок пені згідно подвійної облікової ставки НБУ, а не в порядку (за ставкою) визначеними у договорі.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України із вимогами про стягнення штрафних санкцій особа може звернутися до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання (постанова Верховного суду України від 27.04.2012 року у справі №3-27гс 12).

Правомірними є вимоги про стягнення пені за прострочення оплати, наданих послуг у липні 2015 року за період 20.01.2016 11.02.2016 року (в межах заявленого позивачем періоду). У той час матеріали справи свідчать, що відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність у один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як роз'яснено Вищим господарським судом України у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Матеріали справи свідчать, що з позовом у даній справі позивач звернувся до суду 12.01.2017 року, що підтверджується календарним штемпелем на конверті. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені за період 20.01.2016 11.02.2016 заявлена після спливу позовної давності та в її задоволенні слід відмовити.

Проте, колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою розяснення Вищого господарського суду України, які викладені у постанові пленуму «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року щодо порядку обчислення позовної давності у відношенні кожного дня окремо.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що період з 20.01.2016 року по 11.02.2016 року (23 дні, з урахуванням періоду розрахунку позивача і датою його звернення до суду) є таким, що не підпадає під період пропущеної позовної давності. Разом з тим, колегією суддів проведено розрахунок пені за вказаний період з урахуванням положень п. 4.4. договору і встановлено, що розмір пені дорівнює майже нулю.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у задоволені позовних вимог про стягнення пені відмовлено вірно, однак підстава для відмови є не тільки сплив позовної давності, а й необґрунтованість такої позовної вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4668,49 грн. та інфляційних втрат у розмірі 18174,75 грн. за період з 20.01.2016 року по 09.01.2017 року.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності суми 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, місцевий господарський суд вірно встановив, що правомірною є вимога про стягнення інфляційних за період 01.02.2016 - 31.12.2016 (за повні місяця вказаного позивачем періоду нарахування інфляційних) у розмірі 17179,92 грн.

Щодо посилань апелянта викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.2. договору в разі обґрунтованих зауважень до охорони, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, замовник зобов'язаний в термін 5 (п'яти) робочих днів з дня виявлення названих зауважень, заявити про них начальнику охорони; у зазначеному випадку сторони складають акт про порушення, підписання якого обов'язкове для сторін договору.

Згідно п. 8.9. договору на підставі складеного замовником та охороною акту, форма якого затверджена сторонами, охорона при наявності обставин, викладених у даному пункті, сплачує замовнику штрафні санкції. Сплата штрафних санкцій здійснюється шляхом зменшення вартості послуг охорони за звітний місяць на суму штрафних санкцій.

Так, у матеріалах справи відсутні акти про порушення, укладені між сторонами у порядку п. 7.2. договору. З акту зняття постів від 10.08.2015 року відсутні будь-які посилання на зауваження по наданим позивачем послугам так само як і відсутні зауваження в актах здачі-приймання робіт. При цьому, сторонами було складено та підписано акт звірки взаєморозрахунків, в якому відсутні відомості по зменшенню послуг або необхідності сплати позивачем штрафних санкцій, натомість відповідачем підписано його без зауважень.

Надана відповідачем до матеріалів справи претензія, яка направлялась на адресу позивача щодо необхідності сплати штрафних санкцій на думку колегії суддів не є тим доказом, на підставі якого можливо вважати, що сума основного боргу є меншою ніж та, яка заявлена позивачем до стягнення по даній справі, оскільки сторонами передбачено, що сплата штрафних санкцій відбувається не за претензією а у звязку із складенням відповідного акту.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору про надання охоронних послуг №41/03/15 від 01.03.2015 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2017 року по справі №917/102/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Білогіря молокопродукт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2017 року по справі №917/102/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15 червня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.