КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 910/3317/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Сухового В.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 06.06.2017 року по справі №910/3317/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017р.

у справі №910/3317/17 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Енергетичне машинобудування"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

про стягнення 877 820,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Енергетичне машинобудування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (далі - відповідач) про стягнення 87 548,91 грн. 3% річних та 790 271,63 грн. інфляційних втрат, право на стягнення яких виникло внаслідок прострочення виконання зобов'язань за договорами, що підтверджено судовими рішеннями по справах № 908/3995/15, № 908/1098/16, № 908/1466/16, № 908/1527/16.

05.04.2017 відповідачем через канцелярію суду першої інстанції надано відзив на позовну заяву та клопотання, у якому він просив суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. (т. 2 а/с 113-116)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 №910/3317/17 позов задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Енергетичне машинобудування" 87 548 (вісімдесят сім тисяч п'ятсот сорок вісім) грн. 91 коп. - 3% річних, 790 271 (сімсот дев'яносто тисяч двісті сімдесят одна) грн. 63 коп. - інфляційних втрат та 13 167 (тринадцять тисяч сто шістдесят сім) грн. 31 коп. - судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції від 05.04.2017р., Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 №910/3317/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись, при цьому на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, у доводах апеляційного оскарження відповідач наголосив на тому, що місцевим судом не надано правової оцінки банківським випискам від 21.03.2016, від 26.01.2017, від 01.02.2017, як докази оплати ним заборгованості згідно судових рішень по справах №908/3995/15, №908/1098/16, №908/1466/16, №908/1527/16. Відповідач, посилаючись на вказані виписки, стверджує про те, що розрахунок похідних вимог є невірним, оскільки не досліджено періоди погашення боргу. Крім того, скаржник наполягає на застосуванні строку позовної давності до заявлених вимог, у зв'язку з чим просить відмовити у позові повністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Енергетичне машинобудування" у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 №910/3317/17 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.08.2015р. у справі № 908/3995/15 з ДП МТЗ "Укрзалізничпостач" на користь TOB "ТД "Енергетичне машино будування" було стягнуто 460 377,00 грн. основного боргу, 28 474,00 грн. пені, 13 168,04 грн. 3% річних, 246 210,99 грн. інфляційних витрат, та 14 964,60 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.06.2016р. у справі № 908/1098/16 з ДП МТЗ "Укрзалізничпостач" на користь TOB "ТД "Енергетичне машино будування" було стягнуто 631 932,06 грн. основного боргу, 36 357,74 грн. 3% річних, 406 964,25 грн. інфляційних витрат, та 16 128,78 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.06.2016р. у справі № 908/1466/16 з ДП МТЗ "Укрзалізничпостач" на користь TOB "ТД "Енергетичне машино будування" було стягнуто 2 763 094,40 грн. основного боргу, 165 301,69 грн. 3% річних, 1 824 975,50 грн. інфляційних витрат та 71 300,32 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.07.2016 р. у справі № 908/1527/16 з ДП МТЗ "Укрзалізничпостач" на користь TOB "ТД "Енергетичне машино будування" було стягнуто 69 168.04 грн. основного боргу, 3 835,67 грн. 3% річних, 43 437,53 грн. інфляційних витрат та 1 746,62 грн. судового збору.

Згідно зі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, які встановлені у вищевказаних рішеннях суду не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 35 ГПК України.

Відтак, предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, стягнутого з відповідача рішеннями господарського суду по справах № 908/3995/15, № 908/1098/16, № 908/1466/16, № 908/1527/16, які було виконано відповідачем лише 21.03.2016, 26.01.2017, 01.02.2017 у примусовому порядку. Строк, за який позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних, становить періоди, які не розглянуто за рішеннями господарського суду по справах № 908/3995/15, № 908/1098/16, № 908/1466/16, № 908/1527/16 по дати зарахування на рахунок позивача суми основного боргу. До матеріалів справи, позивачем приєднано банківські виписки від 21.03.2016, від 26.01.2017, від 01.02.2017 (т. 1 а/с 97-99), як докази оплати позивачем заборгованості згідно зазначених рішень.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали даної справи, вивчивши позиції сторін, дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача - заборгованості за рішеннями суду у справі №908/3995/15 - яка складається із 3 % річних за період прострочення з 19.06.2014 року по 17.03.2016 року в сумі 10 978,62 грн. та інфляційних втрат за період прострочення з червня 2014 року по березень 2016 року в сумі 35 600,93 грн.; у справі №908/1098/16 - 3 % річних за період прострочення з 22.05.2014 року по 14.02.2017 року в сумі 36 357,74 грн. та інфляційних втрат за період прострочення з травня 2014 року по січень 2016 року в сумі 111 220,04 грн.; у справі №908/1466/16 - 3 % річних за період прострочення з 14.04.2014 року по 01.02.2017 року в сумі 60 439,34 грн. та інфляційних втрат за період прострочення з травня 2014 року по лютий 2017 року в сумі 631 415,42 грн.; та у справі №908/1527/16 - 3 % річних за період прострочення з 17.06.2014 року по 25.01.2017 року в сумі 60 439,34 грн. та інфляційних втрат за період з липня 2014 року по лютий 2017 року в сумі 12 035,24 грн., а всього на загальну суму 3% річних - 87 548,91 грн. та інфляційних втрат - 790 271,63 грн. є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який здійснено у відповідності до вимог закону.

Колегія суддів, з огляду на наявні у матеріалах справи докази, погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За приписами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

У відповідності з вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора не є підставою для припинення зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 23.01.2012р. по справі № 3-142гс11, від 20.12.2010р. по справі № 3-57гс10, від 14.11.2011р. по справі № 3-116гс11.

Поряд з цим, згідно з п. 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

У пункті 7.1 тієї ж постанови пленуму ВГСУ вказано, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В обґрунтуваннях позову позивач зазначає про наступне:

- заборгованість за судовим рішенням по справі № 908/3995/15 було погашено 18.03.2016, похідні вимоги нараховує по 17.03.2016.

- заборгованість за судовим рішенням по справі № 908/1098/16 було погашено 26.01.2017, похідні вимоги нараховує по 25.01.2017.

- заборгованість за судовим рішенням по справі № 908/1466/16 було погашено 02.02.2017, похідні вимоги нараховує по 01.02.2016.

- заборгованість за судовим рішенням по справі № 908/1527/16 було погашено 26.01.2017, похідні вимоги нараховує по 25.01.2017.

Розрахунки похідних вимог приєднані до матеріалів позовної заяви, які здійснені згідно кожного судового рішення окремо. (т. 1 а/с 15-20)

Разом з тим, до матеріалів справи, позивачем приєднано банківські виписки від 21.03.2016, від 26.01.2017, від 01.02.2017 (т. 1 а/с 97-99), як докази оплати позивачем заборгованості.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, у доводах апеляційного оскарження, посилаючись на зазначені банківські виписки, стверджує про те, що розрахунок похідних вимог, здійснений позивачем згідно судових рішень по справах № 908/3995/15, № 908/1098/16, № 908/1466/16, № 908/1527/16 є невірним, оскільки не досліджено періоди погашення боргу.

Колегія суддів, не приймає до уваги наведені заперечення відповідача, з огляду на їх необґрунтованість. При цьому зазначає, що такі зауваження спростовуються розрахунком позовних вимог, з якого слідує, що періоди нарахування є правильними, оскільки позивач просить стягнути заборгованість, за мінусом сум 3% річних та інфляційних втрат, врахувавши періоди, які розглянуті за судовими рішеннями по справах № 908/3995/15, № 908/1098/16, № 908/1466/16, № 908/1527/16 та переддень до моменту погашення заборгованості згідно банківських виписок.

Посилання відповідача на те, що ним грошові кошти були сплачені до органів виконавчої служби значно раніше, ніж виконавча служба перерахувала їх на рахунок позивача, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано жодних доказів в розумінні ст.ст. 32, 33 ГПК України, які б слугували підтвердженням такого факту.

Відповідно до пункту 1.12 вищеназваної постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За оцінкою колегії суддів, здійснений розрахунок позивача є арифметично вірним та обґрунтованим.

Серед іншого, відповідач, у доводах апеляційного оскарження, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, заявив про сплив трирічного строку позовної давності щодо вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Енергетичне машинобудування" у даній справі, посилаючись на те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та процентів річних відраховується з дати останньої поставки товару, а тому на момент подачі даного позову - сплинув.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу наполягає на тому, що строк позовної давності стосовно стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не пропущено, оскільки, враховуючи ст. 264 Цивільного кодексу України, у зв'язку з пред'явленням позовів відбулося переривання строку позовної давності.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк позовної давності тривалістю в три роки застосовується у вигляді загального правила, якщо для відповідної вимоги не встановлено спеціального строку.

Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Стаття 264 названого Кодексу передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зазначена стаття встановлює підстави, за наявності яких починається новий перебіг строку позовної давності, незалежно від строку, який сплив до часу виникнення цих обставин, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності. Норма частини 2 статті 264 Цивільного кодексу України визначає підставою для переривання перебігу позовної давності, зокрема, пред'явлення позову до одного із кількох боржників. Крім того, перебіг позовної давності переривається пред'явленням позову, якщо предметом цього позову є лише частина вимоги. З цього випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред'явлення позову лише щодо частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов'язання припускається можливість виокремлення такої частини. При цьому, слід зазначити, що частиною вимоги може бути вимога про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовим зобов'язанням (ч. 2 ст. 625 ЦК), які є складовою частиною основного боргу, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якщо вони передбачені законом або договором.

В абзаці 1 п. 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених ст. ст. 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж ст. 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Отже, виходячи з наведених норм, та враховуючи позицію Верховного Суду України, можна зробити висновок про те, що: - інфляційні втрати та 3% річних, передбачені ст.625 ЦК України, входять до складу грошового зобов'язання (яке має виконати боржник); - на такі вимоги розповсюджується загальна позовна давність, що й до вимог про повернення або сплату грошових коштів строком три роки; - зі спливом строку позовної давності до вимоги про стягнення грошових коштів спливають вимоги й до додаткових вимог, таких як стягнення інфляційних втрат та 3% річних; - переривання строку позовної давності можливе, зокрема, пред'явленням позову щодо частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов'язання припускається можливість виокремлення такої частини; - частиною вимоги може бути вимога про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовим зобов'язанням, які входять до складу цього грошового зобов'язання.

Як було встановлено вище, позивач звертався до суду з позовами про захист свого права та охоронюваного законом інтересу, таким чином слід вважати, що позовна давність була перервана.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали даної справи, колегія суддів в цій частині також погоджується з висновками місцевого господарського суду стосовно того, що оскільки позивач звертався до суду з позовами про захист свого права та охоронюваного законом інтересу, то позовна давність була перервана.

Аналогічна правова позиція, стосовно переривання строків позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.11.2016 № 910/1264/16.

Таким чином, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 №910/3317/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3317/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.Г. Суховий

Л.В. Чорна