ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року Справа № 910/4536/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Грека Б.М., Кондратової І.Д.
розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017
у справі№ 910/4536/16 Господарського суду міста Києва
за позовомпублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"
простягнення 1 655 881,69 грн
за участю представників сторін:

позивача: Остапенко В.М.,

відповідача: Тарадай К.В., Новик О.В.,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" за договором купівлі-продажу природного газу від 23.05.2014 № 2908/14-ТЕ-41 941 408,41 грн інфляційних витрат, 73 147,52 грн 3 % річних та 641 325,76 грн пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2016 у справі № 910/4536/16 в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 вказане рішення місцевого господарського суду скасовано; прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково; присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 233 302,89 грн пені, 27 996,35 грн 3% річних та 276 791,39 грн інфляційних втрат; в іншій частині позову відмовлено. Крім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 8 071,36 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 8 878,50 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 447,79 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва від 17.03.2016.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить постанову апеляційного господарського суду в частині задоволення позовних вимог скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що 23.05.2014 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) ТОВ "Євро-Реконструкція" (покупець) укладено договір №2908/14-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Відповідно до п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років (п. 9.3 договору).

Відповідно до розділу 11 договору цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Судами встановлено, що на виконання умов договору, протягом липня-вересня 2014 року позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 20 906 630,54 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

З огляду на те, що відповідач за поставлений позивачем природний газ не розрахувався у передбачені договором строки, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з ТОВ "Євро-Реконструкція" 941 408,41 грн інфляційних витрат, 73 147,52 грн 3 % річних та 641 325,76 грн. пені.

Крім того, судами встановлено, що між сторонами у справі на виконання постанов Кабінету міністрів України №30 від 29.01.2014 та №20 від 11.01.2005 було укладено багатосторонні правочини (договір про організацію взаєморозрахунків з різниці в тарифах на теплову енергію та спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання), за умовами яких сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, спожитий за договором №2908/14-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 23.05.2014 на загальну суму 14 825 215,15 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов до висновку щодо відсутності підстав для застосування штрафних санкцій у вигляді пені та наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України) у зв'язку з відсутністю вини відповідача у простроченні оплати природного газу, оскільки спільними протокольними рішеннями та договором про організацію взаєморозрахунків було визначено послідовність вчинення сторонами дій щодо проведення взаєморозрахунку, яка не залежала від волі відповідача.

Скасовуючи зазначене рішення, приймаючи нове та задовольняючи позовні вимоги частково, суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки відповідач сплатив 6 081 415,39 грн власними коштами, які не охоплюються договорами про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, та здійснивши розрахунок пені, річних та інфляційних втрат, стягнув на користь позивача 233 302,89 грн пені, 27 996,35 грн 3% річних та 276 791,39 грн інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного ними договору, який породив взаємні обов'язки: обов'язком позивача стало передання відповідачу природного газу, а обов'язком відповідача прийняття газу і оплата його вартості на умовах, визначених договором.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

Як вірно встановлено судами, відповідач, в рахунок оплати вартості поставленого за договором газу, перерахував на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 6 081 415,39 грн (платіжні доручення №3582 від 12.09.2014 на суму 1 170 000,00 грн, №3587 від 12.09.2014 на суму 830 000,00 грн, №3653 від 17.09.2014 на суму 379 000,00 грн, №83 від 14.01.2015 на суму 3 702 415,39 грн.)

Постановою КМУ №20 від 11.01.2005 було затверджено механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату теплової енергії, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Згідно з пунктом 1.2 Порядку №55/57/43 від 03.02.2009 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2.

Колегією суддів апеляційної інстанції правомірно встановлено, що оплата частини вартості природного газу спожитого відповідачем у 2014 році була здійснена відповідачем позивачу на виконання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за енергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету та Договору про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п. 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік") №343/30 від 22.09.2014, тоді як оплата боргу в сумі 6 081 415,39 грн була сплачена відповідачем власними коштами, що не охоплюються договорами про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності) якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору, покупець зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач сплатив 6 081 415,39 грн власними коштами, які не охоплюються договорами про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені, погоджується з висновком апеляційного суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги вищевказане, судом апеляційної інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 233 302,89 грн пені, 27 996,35 грн 3% річних та 276 791,39 грн інфляційних втрат. В решті позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог стосовно стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 у справі № 910/4536/16 - без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова

Судді Б. Грек

І. Кондратова