ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Справа № 915/466/17

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Дрім Мейкерс (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 38, к. 12; ідентифікаційний код 37567185)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Свантовіт (54028, м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, буд. 84; ідентифікаційний код 35273055)

про: стягнення 20494,81 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився,

від відповідача: ОСОБА_1 довіреність № 1 від 03.10.2016,

Суть спору:

19 травня 2017 року позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою (вх. № 7271/17), в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВАНТОВІТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМ МЕЙКЕРС» 20494,81 грн., з яких: 19062,09 грн. основний борг, 111,84 грн. 3% річних, 1011,60 грн. пеня та 309,28 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов договору постачання № 18СВ від 01.07.2013; видаткових накладних № 6584 від 28.07.2016, № 9430 від 28.10.2016, № 9436 від 28.10.2016; вимоги за вих. № 43/3від 20.03.2017; банківської виписки від 26.04.2017; листа № 111 від 03.05.2017 від ТОВ «СВАНТОВІТ»; норм статей 612, 625, 610, 611, Цивільного кодексу України, статей 193, 232 Господарського кодексу України та мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобовязань.

Відповідач правом, передбаченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався, вимоги суду щодо надання відзиву на позовну заяву та заперечень проти позову не виконав.

При цьому, в судовому засіданні повноважний представник відповідача усно підтвердив наявність заборгованості перед позивачем та її часткову оплату, а також підтвердив порушення виконання зобов'язань за оспорюваним договором, заперечень щодо періодів нарахування штрафних санкцій не висловив, крім того, усно зазначив, що фактично відбувалось повернення товару, відповідно до умов договору, однак документальних доказів, що підтверджують наведене, суду не надав.

Отже, згідно ст. 75 ГПК України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

13.06.2017 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представника відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2013 року між сторонами був укладений договір постачання № 18СВ (з протоколом розбіжностей), згідно з предметом якого позивач, як постачальник, приймає на себе зобовязання поставляти і передавати у власність покупцю, а відповідач, як покупець, зобов'язується приймати й оплачувати товар, відповідно до умов даного договору. За умовами договору: постачальник зобов'язався поставляти своїм транспортом товар на адресу покупця відповідно до його заявок (пп. 2.1.2); покупець взяв на себе зобов'язання оплачувати вартість товару в порядку, передбаченому даним договором (пп. 2.2.6); сторони зобов'язалися не рідше одного разу на місяць проводити звірення взаєморозрахунків і підписувати акти звірення (пп. 2.3.1); право власності на товар, що поставляється, переходить від постачальника до покупця з моменту фактичної передачі товару. Датою постачання товару вважається дата підписання накладної. Постачальник може робити передачу товару окремими партіями (вроздріб) у кількостях, погоджених окремо сторонами (п. 3.5). Розділом 5 договору сторони обумовили порядок розрахунків, а саме: покупець здійснює розрахунок з постачальником за поставлений товар кожні 7 (сім) календарних днів за реалізований товар, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Остаточний розрахунок за кожну партію поставленого товару відбувається не пізніше 120 (ста двадцяти) календарних днів, з моменту отримання товару покупцем. Якщо товар нереалізований протягом даного строку, він підлягає оплаті покупцем або поверненню постачальнику при умові збереження товарного вигляду та упаковки (п. 5.3 в редакції протоколу розбіжностей). Строк дії договору сторони встановили до 31.01.2014, в подальшому шляхом укладення додаткової угоди № 1 від 31.01.2014 до 31.12.2015 з правом пролонгації.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищевказаного договору позивач поставив та передав відповідачу, а останній прийняв у власність товар за видатковими накладними № 6584 від 28.07.2016 на суму 11756,72 грн., № 9430 від 28.10.2016 на суму 8831,94 грн., № 9436 від 28.10.2016 на суму 8350,67 грн. отже, на загальну суму 28939,33 грн.

24 березня 2017 року позивач скерував відповідачу листа за вих. № 43/3 від 20.03.2017, в якому попередив останнього про кредиторську заборгованість за договором на загальну суму 40593,33 грн.

25 квітня 2017 року відповідачем було частково сплачено заборгованість за договором № 18СВ від 01.07.2013 в сумі 8600,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 26.04.2017 та листом ТОВ «СВАНТОВІТ» № 111 від 03.05.2017.

На виконання умов пп. 2.3.1 договору № 18СВ від 01.07.2013, між сторонами були підписані наступні акти звірки: за період з 01.07.2016 по 31.07.2016 (реалізація товарів та послуг № 6584 від 28.07.2016 на суму 11756,72 грн.), за період з 01.10.2016 по 31.10.2016 (реалізація товарів та послуг № 9430 від 28.10.2016 на суму 8831,94 грн. та № 9436 від 28.10.2016 на суму 8350,67 грн.), за період з 01.04.2017 по 30.04.2017 (платіжне доручення вхідне від 25.04.2017 на суму 8600,00 грн.).

Згідно останнього акту звірки (за період з 01.04.2017 по 30.04.2017), без зауважень підписаного ТОВ «СВАНТОВІТ», за даними ТОВ «ДРІМ МЕЙКЕРС» станом на 30.04.2017 заборгованість ТОВ «СВАНТОВІТ» за договором № 18СВ від 01.07.2013 становить 19062,09 грн.

Також у наданих суду письмових поясненнях позивач повідомляє суд, що протягом дії договору постачання № 18 СВ від 01.07.2013 сторони не підписували специфікацію, а заявки від відповідача на постачання товару приймалися позивачем та погоджувалися сторонами електронною поштою та в телефонному режимі.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

Предметом даного позову виступають майнові вимоги позивача щодо стягнення з відповідача сум основного боргу, інфляційних втрат, пені та трьох відсотків річних внаслідок порушення останнім договірних зобов'язань по своєчасній оплаті товару.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Так, відповідно до приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріали справи свідчать, що позивач на виконання умов договору № 18СВ від 01.07.2013 поставив відповідачу, а останній прийняв товар, сплативши лише частину його вартості, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 19062,09 грн., що не заперечується відповідачем, та підтверджується наданими суду позивачем видатковими накладними № 6584 від 28.07.2016, № 9430 від 28.10.2016, № 9436 від 28.10.2016, банківською випискою від 26.04.2017 (з урахуванням листа ТОВ «СВАНТОВІТ» № 111 від 03.05.2017) та актами звірки.

За змістом статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Отже, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими.

Частиною 5 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов'язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у звязку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Стаття 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязання.

За невиконання належним чином грошових зобов'язань згідно з вимогами чинного законодавства України у встановлений строк, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 111,84 грн. та інфляційні втрати в розмірі 309,28 грн.

Розрахунки нарахування трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань наявні в матеріалах справи.

Судом перевірено надані розрахунки та встановлено, що позивачем розрахунок інфляційних та трьох відсотків річних здійснено арифметично правильно та з урахуванням положень норм чинного законодавства.

Отже, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім наведеного, за приписами норм ст. 610, п. 1 ст. 612, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, вчасно не оплативши поставлений товар, порушив взяті на себе договірні зобовязання.

За змістом п. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Так, за невиконання належним чином грошових зобов'язань згідно з вимогами чинного законодавства України у встановлений строк, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню в розмірі 1011,60 грн.

Розрахунки нарахування пені наявні в матеріалах справи.

Судом перевірено надані розрахунки та встановлено, що позивачем здійснено розрахунок пені в межах піврічного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Розрахунок здійснено позивачем арифметично правильно та з урахуванням положень норм чинного законодавства.

Отже, в цій частині позовні вимоги також є обґрунтованими.

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведені норми та обставини, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача, в звязку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Свантовіт (54028, м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, буд. 84; ідентифікаційний код 35273055) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Дрім Мейкерс (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 38, к. 12; ідентифікаційний код 37567185) 20494,81 грн., у тому числі: 19062,09 грн. основний борг, 111,84 грн. 3% річних, 1011,60 грн. пеня, 309,28 грн. інфляційні втрати, та 1600,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено та підписано 19 червня 2017 року.

Суддя О.Г. Смородінова