РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2017№910/2793/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Публічного акціонерного товариства «Полтавакондитер»

про визнання договору укладеним

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Марковська В.В. за довіреністю № 91/2017/04/24-7 від 24.04.2017;

від відповідача: Губська Н.В. за довіреністю № 45 від 28.07.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Полтавакондитер» (далі - відповідач) про визнання Договору на постачання теплової енергії № 331097-04 укладеним в редакції позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2793/17, її розгляд призначено на 15.03.2017 року.

14.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує.

15.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.03.2017 року, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 05.04.2017 року.

04.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.04.2017, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/2793/17 на п'ятнадцять днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено перерву до 24.04.2017 року.

19.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 17.05.2017 року.

16.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 17.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 12.06.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 12.06.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.06.2017 проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 12.06.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що листом від 23.12.2016 № 36/КД/22/9765 позивач направив відповідачу проект Договору на постачання теплової енергії від 01.12.2016 № 331097-04 з додатками.

Відповідач означений догові підписав та повернув його позивачу з протоколом розбіжностей листом № 0120 від 24.01.2017.

Позивач, у свою чергу, листом від 14.02.2017 № 36КД/2/22-96 направив відповідачу для розгляду та підписання і скріплення печаткою протокол узгодження розбіжностей до Договору, який відповідачем підписаний не був.

У відповідності до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, серед яких вказано й договори, визначено також статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у національних стандартах або технічних умовах (частина 3 статті 275 Господарського кодексу України), до яких, зокрема, відноситься теплова енергія.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об'єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов'язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання визначені Законом України «Про теплопостачання» та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (далі - Правила).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання.

Згідно з частиною 1 статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію (стаття 646 Цивільного кодексу України).

Статтею 649 Цивільного кодексу України передбачено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частинами 3 та 4 статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

В силу приписів частини 5 статті 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Згідно з частиною 6 статті 181 Господарського кодексу України у разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (частини 7 та 8 статті 181 Господарського кодексу України.

Враховуючи відсутність затвердженого типового договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії, такий договір укладається його сторонами з урахуванням норм, зокрема, Закону України «Про теплопостачання», Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10. 2007 № 1198 з урахуванням дотриманням процедури укладення договорів, визначеної главою 53 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що пункт 3.1.4. Договору позивач запропонував викласти в наступній редакції: «В разі зменшення обсягів палива на теплових джерелах, чи несвоєчасної сплати в терміни, передбачені Додатком № 4, «Енергопостачальна організація» залишає за собою право в односторонньому порядку введення обмеження «Абоненту» встановленої кількості теплової енергії, шляхом зниження температури в подавальному трубопроводі, або зниження об'єму теплопостачання аж до повного його припинення». Відповідач, у свою чергу, наполягає на виключенні означеного пункту Договору з його змісту.

Згідно з п. 4.1. Договору, в редакції позивача «Підключення теплової енергії до систем теплоспоживання «Абонента» здійснюється відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації про початок опалювального періоду за умови здійснення Абонентом передплати згідно обсягів, зазначених у Додатку № 1 до Договору».

Відповідач з означеною редакцією пункту 4.1. не погоджується, та пропонує його викласти в наступній редакції: « Підключення теплової енергії до систем теплоспоживання «Абонента» здійснюється відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації про початок опалювального періоду».

Отже, між сторонами існують суперечки щодо передплати за спожиту теплову енергію та можливості зниження температури в підвальному трубопроводі, або зниження об'єму теплопостачання аж до повного припинення (п. 3.1.4., 4.1. Договору, п.п. 2 та 3 Додатку 4 до Договору).

Обґрунтовуючи необхідність укладення вищевказаних пунктів договору саме в редакції позивача, останній посилається на положення ст. ст. 19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання», в яких, на його думку, прослідковується чіткий взаємозв'язок між належною платіжною дисципліною споживачів теплової енергії та постачанням необхідних обсягів природного газу для виробництва теплової енергії.

Позивач стверджує, що саме з метою недопущення припинення газопостачання та стимулювання споживачів до своєчасної оплати в договорах на постачання теплової енергії ним пропонується умова про передплату та можливість не проводити підключення споживача у разі її невнесення. В той же час, враховуючи що не всі споживачі належним чином виконують розрахунки за поставлену теплову енергію, то в зазначеному договорі міститься умова про можливість зменшення обсягу постачання теплової енергії або взагалі її припинення, яка є необхідною з огляду на те, що позивач обмежений в можливості регулювати розрахунки з газопостачальником і все залежить від платіжної дисципліни споживачів.

Суд до вищевказаних доводів позивача відноситься критично, враховуючи наступне.

Частиною 6 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Водночас, частина 1 статті 25 Закону України «Про теплопостачання» надає теплогенеруючій, теплотранспортній та теплопостачальній організації право отримувати від споживачів авансовий платіж, якщо це передбачено договором.

Отже, діюче законодавство, передбачаючи можливість обрання сторонами форми оплати теплової енергії, обов'язок сплатити її вартість покладає на споживача тільки після фактичного постачання теплової енергії.

Таким чином, умови договору щодо здійснення попередньої оплати теплової енергії не є обов'язковими в силу закону і можуть мати місце лише у разі взаємної згоди обох сторін, тоді як в даному випадку, відповідач проти таких умов категорично заперечує.

Також, позивач не погоджується з умовами відповідача про здійснення розрахунків згідно показників приладу обліку, який встановлено у приміщенні відповідача (п.п. 5.1., 5.5. Договору, ст. 3 Додатку 9 до Договору), оскільки отримавши робочий проект вузла обліку теплової енергії на опалення нежитлового приміщення, позивачем за результатами перевірки технічної документації були надані зауваження № 5977 від 27.10.2015 та № 16/968 від 06.05.2016, які відповідачем усунуті не були, у зв'язку з чим у позивача відсутні законні підстави його погоджувати та приймати на абонентський облік вузол обліку відповідача.

Відповідач, у свою чергу, зазначає, що до 01.07.2014 року виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для споживачів житлового будинку № 74-а на вулиці О.Гончара у м. Києві було КП «ЦОС Шевченківського району», основним напрямком діяльності якого було забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньобудинкових мережах на підставі договорів, укладених підприємством з виробниками послуг та безпосередньо зі споживачами послуг. Таким чином, видача технічних умов, погодження робочого проекту вузла комерційного обліку теплової енергії виконувалась КП «ЦОС Шевченківського району» як виконавцем комунальної послуги з централізованого опалення, у відповідності до Правил користування тепловою енергією.

З метою встановлення вузла обліку теплової енергії в нежитловому приміщенні відповідача на підставі технічних умов був розроблений Робочий проект ЕС.2014.Кв051-АТП та погоджений в установленому порядку виконавцем послуг КП «ЦОС Шевченківського району». Виготовлення технічної документації, монтаж приладів обліку теплової енергії та введення їх в експлуатацію здійснювалося ТОВ «Семпал-Сервіс» на підставі договору про виконання робіт від 25.06.2014.

Даний прилад обліку теплової енергії занесений до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки та відповідає вимогам ДСТУ 339-96 «Теплолічильники. Загальні технічні умови», номер реєстрації - У2638.

Встановлені індивідуальні прилади обліку були введені в експлуатацію згідно з Актом від 02.07.2014 року.

Згідно з п. 3 Правил вузол обліку - комплект засобів вимірювальної техніки, що занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, на основі показів яких визначається обсяг спожитої теплової енергії, здійснюється контроль за параметрами теплоносія і налагодження режиму роботи теплового обладнання.

Пунктами 17-20 Правил передбачено, що для обліку відпуску та споживання теплової енергії застосовуються прилади комерційного обліку, занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, або ті, що пройшли державну метрологічну атестацію. Прилади комерційного обліку теплової енергії в діючій системі теплопостачання, які використовуються для розрахунків за теплову енергію між теплопостачальною організацією та споживачем, повинна придбати і встановити теплопостачальна організація за умови, що такі витрати передбачені в договорі. Якщо використовуються інші джерела фінансування придбання та встановлення приладів комерційного обліку, то відносини між теплопостачальною організацією та споживачем визначаються окремою угодою відповідно до законодавства. Після технічного огляду вузла обліку теплопостачальна організація видає акт про його прийняття в експлуатацію. Споживач за показами вузла обліку визначає обсяг спожитої теплової енергії та параметри теплоносія і заносить ці дані до журналу обліку споживання теплової енергії. Облік обсягу споживання теплової енергії і параметрів теплоносія ведеться на межі балансової належності теплових мереж теплопостачальної організації та споживача або за домовленістю сторін в іншому місці. У разі відсутності, пошкодження та/або неправильної роботи приладів комерційного обліку оплата здійснюється відповідно до визначених у договорі навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Проте, позивачем не надано суду належних обґрунтувань на підтвердження викладених у позовній заяві та письмових поясненнях № 202/52/252 від 16.05.2017 доводів щодо наявності правових підстав для відмови приймати на облік вузол обліку відповідача, а матеріали справи не містять жодних доказів, що встановлений відповідачем вузол обліку суперечить чинному законодавству.

Доводи позивача щодо відсутності у КП ЦОС Шевченківського району» ліцензії на виробництво та транспортування теплової енергії згідно з вимогами Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 суд до уваги не приймає, оскільки положення означеного Закону не застосовується до спірних правовідносин через те, що він набрав законної сили вже після прийняття засобу обліку до експлуатації.

Також, між сторонами не досягнуто згоди щодо застосування умов Договору до відносин, що виникли до його укладення (п. 8.1. Договору, Додаток № 8 до Договору).

Так, за твердженням позивача, він забезпечує відповідача тепловою енергією з 01.10.2015 року, у зв'язку з чим в силу приписів частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України умови договору повинні застосовуватись до відносин сторін, які виникли до його укладення.

Виходячи з положень частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Отже, застосування під час укладання договору вищевказаної правової норми можливе лише за волевиявленням сторін і не є обов'язковим в силу приписів чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене, чинним законодавством України не передбачено можливості у судовому порядку зобов'язати відповідача укласти договір, з метою врегулювання попередніх правовідносин між сторонами, що виникли та існували раніше, тобто до дня подання відповідної позовної заяви до суду. Отже в силу фундаментального принципу свободи договору у цивільному і господарському праві, закріпленого на законодавчому рівні, відповідач не зобов'язаний укладати такий договір, що фактично спростовує позовні вимоги ПАТ «Київенерго».

Так само, можуть бути укладені лише за спільною згодою обох сторін пункти п. 9.8. Договору, п.п. 10, 11 Додатку № 7 до Договору, п. 3 Додатку № 4 до Договору, Додатку № 8 до Договору, оскільки викладена позивачем редакція означених пунктів не є обов'язковою в силу приписів чинного законодавства.

Крім того, між сторонами існує спір щодо витрат на опалення місць загального користування (п. 1.2. Додатку № 1 до Договору), оскільки за твердженням позивача відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та п. 1.4. Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, у разі наявності приладу обліку в приміщенні, до вартості спожитого обсягу теплової енергії окремо визначається та додається обсяг, що спожитий на опалення МЗК.

Судом встановлено, що у відповідності до Договору купівлі-продажу від 07.12.2004 відповідачу належить відокремлене нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі житлового будинку № 74-А по вул. О.Гончара у м. Києві загальною площею 150,9 м.кв.

Згідно з наданої відповідачем технічної документації означене нежитлове приміщення є повністю ізольованим від житлового будинку, не належить до житлового фонду, є самостійним об'єктом права власності, у зв'язку з чим відповідач вважає, що у нього відсутній обов'язок сплачувати за теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затверджена наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 № 359 (далі - Наказ), встановлює порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

При цьому, вказаною Методикою передбачено визначення коефіцієнта МЗК як для приміщень, що не мають окремого входу (п.2.2.2.), так і для приміщень з окремим входом (п. 2.2.3.).

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача в частині того, що вищевказані нормативно-правові акти встановлюють необхідність та порядок визначення вартості теплової енергії на опалення МЗК та не передбачають категорії споживачів, що звільняються від її плати.

Проте, як зазначалось вище, судом встановлено, що сторони не погоджуються з умовами договору, запропонованими одна одній, і не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Виходячи зі змісту глави 20 ГК України, в основу формування договірних зобов'язань покладений принцип вільного волевиявлення, відповідно до якого вирішення судом неврегульованих умов, що виникли при укладенні договору, можливо лише за спільною згодою усіх сторін.

Судом встановлено, що пропозиція позивача укласти Договір у запропонованій ним редакції, яку позивач направив відповідачу, не була прийнята відповідачем.

Закон не містить обов'язку щодо внесення запропонованих змін до Договору, отже, зміна може мати місце виключно за волею сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 Господарського кодексу України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

В силу положень статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін або, якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

У відповідності до ст. 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення аналогічного змісту містяться й у Господарському кодексі України (ч. 2 ст. 180 вказаного нормативного акту). Пунктом 8 цієї ж статті визначено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Виходячи з викладеного та враховуючи те, що сторонами не погоджено всі істотні умови договору, в силу закону та відсутності на це згоди сторін, розбіжності, які виникли між сторонами, в даному випадку не можуть бути в примусовому порядку вирішені судом, а тому вимоги позивача є безпідставним і задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова