КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Справа№ 910/23362/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Миронюк В.П., довіреність №194/А від 03.06.2016 року,

від відповідача - Жихарева О.В., довіреність б/н від 06.12.2016 року,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар"

на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року

у справі №910/23362/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Квазар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар"

про стягнення 122 289, 30 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Публічного акціонерного товариства "Квазар" подало до господарського суду міста Києва позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" про стягнення 122289,30 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/23362/16 позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" на користь Публічного акціонерного товариства "Квазар" 79 692, 33 грн. пені, 8 582, 69 грн. процентів річних, 33 422, 30 грн. інфляційних витрат та 1 825, 46 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Піллар" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/23362/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема скаржник вказує, що умовами спірного договору не передбачено фінансові санкції за несвоєчасну оплату за енергоносії.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 року у справі №910/23362/16 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/23362/16 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 30.05.2017 року.

30.04.2017 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 30.05.2017 року керуючись ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.06.2017 року.

В судовому засіданні 13.06.2017 року представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.07.1995 року між ВАТ "Квазар" правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Квазар" (Виконавець) та ТОВ "Піллар ЛТД" правонаступником якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Піллар" (Замовник) був укладений Договір про виконання робіт та надання послуг №1а (далі договір; а.с.14-15).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець передав, а замовник прийняв в орендне користування об'єкти відповідно до Доповнення №1 до Договору.

Згідно п..1.3 Договору виконавець виконує роботи, надає замовнику всі види енергоносіїв та зв'язку згідно Додатку № 2 та гарантує безперебійне забезпечення всіма видами енергоносіїв.

Відповідно до п.1.7 Договору строк дії договору з 15.07.1995 року до 31.12.2005 року. По закінченню строку Договір може бути продовжений або відновлений за взаємного згодою сторін. Строк дії Договору було продовжено.

Відповідно до вимог п.4.3. договору замовник зобов'язаний перераховувати на розрахунковий рахунок Виконавця щомісячну плату, встановлену Договором та Доповненнями до Договору, до 10 числа поточного місяця за попередній.

Згідно п. 4.5. Договору за перший тиждень прострочки пеня складає 0%, з восьмого дня прострочення пеня нараховується в розмірі 0,2% від простроченої суми протягом 90 днів.

За несвоєчасне внесення плати за енергоносії штрафні санкції покладаються виходячи з існуючого на даний момент в Україні положення по штрафним санкціям за заборгованість по енергоносіям.

Відповідно до інвентаризаційних відомостей обліку площ (додаток № 1 до Додаткової угоди № 449/511 від 01.09.2008 року до Договору (а.с.19) та Додатку № 1б до Додаткової угоди № 208/511 від 05.08.2011 року(а.с.21)) до 29.02.2016 року розмір орендної плати становить 560 646, 36 грн.

З 01 березня 2016 р. відповідно до інвентаризаційних відомостей обліку площ (Додатку № 1 до Додаткової угоди № 209/511 від 01.03.2016 року (а.с.23) та Додатку № 1 до Додаткової угоди № 210/511 від 01.03.2016 року (а.с. 25)) розмір орендної плати становить 739 957, 86 грн.

Відповідно до додатку №1 до договору, сторони узгодили умови оренди приміщення. (далі додаток №1; а.с. 16).

Умовами п. 3.1 Додатку № 1 до Договору обов'язок замовника оплачувати виконавцю щомісячну орендну плату згідно розрахунку відповідно до інвентаризаційної відомості.

Також, в матеріалах справи наявний підписаний та скріплений печатками сторін додаток №2 до договору (далі додаток №2; а.с. 69-70).

Відповідно до п. 1 додатку №2 виконавець зобов'язується відпускати всі види заявлених замовником енергоносіїв.

Згідно з розділом 3 п. 2 додатку №2 оплата за використання замовником енергоносіїв повинна бути здійснена до 15 числа наступного місяця. В разі несплати платіжного документа протягом 5 (п`яти) днів, за кожний день прострочення платежу на замовника покладається штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Крім того, в матеріалах справи наявний додаток №2 Додаткової угоди № 208/511 від 05.08.2011 року до Договору (а.с. 77-78) відповідно до якого, виконавець зобов'язується відпускати всі види заявлених замовником енергоносіїв.

Окрім того згідно п.2.5 Додатку № 2 до Додаткової угоди 208/511 від 05.08.2011 року замовник зобов'язується оплачувати використані енергоносії, а також вносити всі інші види платежів за разрахунковий період у відповідності до діючого індексу цін та умов, обумовлених в розділі 3 даного додатку.

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2. Додатку № 2 до Додаткової угоди 208/511 від 05.08.2011 року встановлено порядок розрахунків, а саме щомісяця - до 30 числа поточного місяця, представник служби головного енергетика подає довідку про використані замовником енергоносії та їх ціну у фінансовий відділ виконавця, який включає її для оплати у загальний платіжний документ замовника - акт виконаних робіт і наданих послуг.

У разі несплати платіжного документа протягом 5-ти банківських днів замовник виплачує штрафні санкції згідно п. 4.4. цього Договору.

Відповідно до п. 4.4. договору орендна плата та плата за інші послуги можуть оплачуватися шляхом взаємних розрахунків за надані замовником послуги та виконані роботи із збереженням строків оплати. Взаємні розрахунки оформляються окремими угодами сторін.

Позивач виконував умови Договору, що підтверджується Актами виконаних робіт та наданих послуг, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (а.с.42-47). При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказані акти містять надані замовнику послуги, в тому числі активна електроенергія.

Заперечення щодо факту отримання наданих позивачем послуг за вказаними актами у матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно досліджено матеріали справи та зроблено висновок, що сплата відповідачем належних платежів за оренду нежитлового приміщення та комунальних послуг здійснена із простроченням строку, обумовленого Договором та додатковими угодами до нього, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунку. (а.с. 26-33).

Позивач надав розрахунок заборгованості відповідача за Договором в період з січня 2016 року по червень 2016 року (а.с.10-13).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України: "Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться".

Відповідно до ч.1 п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)".

У зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов'язань, за фактичні періоди прострочення по кожному платежу позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 80 230, 36 грн. за період з 18.02.2016 року по 26.07.2016 року, інфляційні в сумі 33 446, 18 грн. за період березень - травень 2016 року, 3% річних в сумі 8 612, 76 грн. за період з 11.02.2016 року по 26.07.2016 року.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно п. 2.5. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно п. 4.5. Договору за перший тиждень прострочки пеня складає 0%, з восьмого дня прострочення пеня нараховується в розмірі 0,2% від простроченої суми протягом 90 днів.

За несвоєчасне внесення плати за енергоносії штрафні санкції покладаються виходячи з існуючого на даний момент в Україні положення про штрафним санкціям за заборгованість по енергоносіям.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно п. 4.3. Договору строк оплати передбачено до 10 числа, тобто прострочення настає з 11 числа.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

Крім того, відповідно до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 зі змінами і доповненнями, орендодавець виступає в ролі основного споживача електроенергії, а орендар - субспоживача. При цьому споживача не позбавлено права відпускати енергію субспоживачам. Згідно із зазначеними Правилами у орендаря, як субспоживача електроенергії, має бути два договори: з основним споживачем, тобто орендодавцем (щодо використання його електромереж), і з постачальником електроенергії.

Крім того, відповідно до розділу 3 п. 2 додатку №2 до договору про виконання робіт та надання послуг №1а оплата за використання замовником енергоносіїв повинна бути здійснена до 15 числа наступного місяця. В разі несплати платіжного документа протягом 5 (п`яти) днів, за кожний день прострочення платежу на замовника покладається штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

В матеріалах справи відсутні докази того, що сторонами вносились зміни до п. 4.5. договору про виконання робіт та надання послуг №1а та до розділу 3 п. 2 додатку №2 до договору про виконання робіт та надання послуг №1а.

Також, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні пояснення №б/н від 30.10.2017 року позивача стосовно нарахування пені, в яких останній зазначає, що враховуючи умови договору, а саме те, що за договором пеня, розмір якої складає 0,2% від суми несплати за кожний день прострочки, перевищує подвійну облікову ставку НБУ, позивачем було застосовано ставка пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. (а.с. 49).

Відтак, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника щодо не вірного застосування судом першої інстанції п. 4.4. договору щодо нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату за комунальні послуги, оскільки вказаним пунктом не передбачено штрафних санкцій колегією суддів відхиляються.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у п. 4.5. договору встановлено, що штрафні санкції за несвоєчасну оплату за енергопостачання застосовуються відповідно до діючого законодавства України, що й було зроблено позивачем при нарахуванні пені та зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 79 692, 33 грн.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів встановила, що місцевим судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги в цій частині частково, а саме: 3 % річних в розмірі 8 582, 69 грн. за період з 11.11.2015 по 17.09.2016 рік, та інфляційні втрати в розмірі 33 422, 30 грн.

Відповідно до п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги ч. 1 ст. 4-7 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права не зазначивши в чому саме полягала помилка позивача в розрахунках при нарахуванні штрафних санкцій оскільки перевіривши поданий розрахунок позивача суд першої інстанції дійшов арифметично вірного висновку щодо розміру штрафних санкцій.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що скаржник не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

З огляду на викладене, доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновків, покладених в основу прийняття у справі судового рішення.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Колегія суддів наголошує на тому, що з аналізу наведеної статті слідує, що витребування доказу є правом, а не обов'язком суду. Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/23362/16.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/23362/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року у справі №910/23362/16 залишити без змін.

3. Справу №910/23362/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук