ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року Справа № 922/3108/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Барицької Т.Л., Козир Т.П.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи ОСОБА_4
на рішення та постанову Господарського суду Харківської області від 22.11.2016 Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017
у справі№ 922/3108/16 Господарського суду Харківської області
за позовомФізичної особи ОСОБА_4
до1. Державної організації "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" 2. Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в особі Центрального відділення у м. Харкові
прозобов'язання вчинити певні дії
за участю представників:

позивача: ОСОБА_5

відповідача-1: Сотнікова І.В.

відповідача-2: Гіппіус Р.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.11.2016 у справі № 922/3108/16 (суддя Бринцев О.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 у даній справі (колегія суддів у складі: головуючий суддя Гетьман Р.А., судді: Камишева Л.М., Россолов В.В.), відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаними судовими актами, ОСОБА_4 звернулась з касаційною скаргою, в якій просить Вищий господарський суд України скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 у даній справі, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В касаційній скарзі заявник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 26, 27, 28 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

18.05.2017 до Вищого господарського суду України надійшли заперечення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на касаційну скаргу, в яких відповідач-2 просить оскаржувані судові рішення залишити в силі.

У поданому відзиві на касаційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішенням Господарського суду Харківської області від 22.11.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 у справі № 922/3108/16 залишити без змін.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.05.2017 продовжено строк розгляду касаційної скарги Фізичної особи ОСОБА_4, розгляд справи № 922/3108/16 відкладено на 15.06.2017.

До Вищого господарського суду України від ОСОБА_4 надійшли додаткові письмові пояснення до касаційної скарги, а 15.06.2017 від Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" надійшли письмові пояснення щодо касаційної скарги.

Сторони згідно з приписами статті 111-4 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в суді касаційної інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового акта, вважає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Як свідчать матеріали справи, предметом позову у цій справі є позовні вимоги фізичної особи ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Фідобанк" Коваленка Олександра Володимировича щодо не включення ОСОБА_4 до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню про відшкодування коштів за договором банківського рахунку від 16.12.2014 № 7897/980, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ "Фідобанк", та зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Фідобанк" Коваленко Олександра Володимировича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_4 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ "Фідобанк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та включити ОСОБА_4 до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ "Фідобанк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Визначаючи підвідомчість даної справи господарським судам, суди попередніх інстанцій послалися на постанови Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14 та виходили з того, що на спори, які виникли на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, у постанові Верховного Суду України від 16.02.2016, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України висловила позицію про те, що враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, на спори, які виникають на стадії ліквідації банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки спір не є публічно-правовим.

При цьому, позов у вказаній справі був поданий Пенсійним фондом України у Васильківському районі Дніпропетровської області до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" про зобов'язання Фонду визнати та включити до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги управління Пенсійного фонду України на суму боргу. Тобто, спір у вищезазначеній справі виник між двома юридичними особами, а отже суб'єктний склад учасників спору відповідав приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 15.06.2016, прийнятій колегією суддів Судової палати в адміністративних справах, наведено правовий висновок про те, що спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. Разом з тим, вищевказана постанова містить лише правове обґрунтування стосовно того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, натомість у ній не наводиться правове обґрунтування щодо віднесення такого спору до юрисдикції господарських судів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Частинами 1, 2 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до статті 15 вказаного Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

2) виключено;

3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Суди розглядають справи про оскарження рішень третейських судів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів, про оспорювання рішень міжнародного комерційного арбітражу, а також про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 12 вказаного Кодексу встановлено, що господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

41) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини 1 статті 1 вказаного Закону, банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Тобто, нормами Закону регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 3 статті 2 вищевказаного Закону законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання, відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зокрема, відповідно до статті 7 вказаного Закону, порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства, тобто при наявності порушеної справи про банкрутство у господарському суді.

Проте, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України відповідно до норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не можуть застосовуватися.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на склад учасників спору відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, Вищий господарський суд України вважає за необхідне врахувати правову позицію, викладену Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 09.11.2016 у справі № 6-2309цс16 за позовом фізичної особи до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якій зазначено, що згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Враховуючи зазначене, звернення позивача до суб'єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Така ж позиція викладена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 14.12.2016.

Ураховуючи суб'єктний склад спору в даній справі, в якій позивач є фізичною особою та оскільки правовідносини виникли з цивільно-правової угоди, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про те, що даний спір не підвідомчий господарським судам та підлягає вирішенню в суді загальної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4.1 та пунктів 4.2, 4.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями) приписи статей 80 і 81 ГПК застосовуються і в судах апеляційної та касаційної інстанцій (в останній - з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, передбачених статтею 111-7 ГПК) щодо розгляду відповідно апеляційних і касаційних скарг.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи. Провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що справа зі спору непідвідомча господарському суду (стаття 12 ГПК).

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів, зважаючи на те, що вказаний спір не підвідомчий господарським судам, дійшла висновку про припинення провадження у справі з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України, користуючись повноваженнями, наданими статтею 111-9 ГПК України, зокрема, правом скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі, вважає за необхідне скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2016, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 у справі № 922/3108/16 та припинити провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 80, 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 у справі № 922/3108/16 скасувати.

Провадження у справі № 922/3108/16 припинити.

Головуючий суддя Л.Б. ІВАНОВА

судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Т.П. КОЗИР