ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Справа № 913/1256/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Малетича М.М.,

Плюшка І.А.,

за участю представників:

позивача - Шапошникова О.О.,

відповідача-1 - не з'явився,

відповідача-2 - не з'явився,

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Луганська обласна "Фармація Північ"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.03.2017

та на рішення господарського суду Луганської області від 20.12.2016

у справі № 913/1256/16 господарського суду Луганської області

за позовом Публічного акціонерного товариства "Мегабанк"

до Комунального підприємства "Луганська обласна "Фармація" та Комунального підприємства "Луганська обласна "Фармація Північ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Луганської обласної державної адміністрації (Луганська обласна військово-цивільна адміністрація)

про стягнення 1 240 169,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство "Мегабанк" (надалі - ПАТ "Мегабанк"/позивач) звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Комунального підприємства "Луганська обласна "Фармація" (надалі - КП "Луганська обласна "Фармація"/відповідач-1) та Комунального підприємства "Луганська обласна "Фармація Північ" (надалі - КП "Луганська обласна "Фармація Північ"/відповідач-2) про стягнення з останніх як солідарних боржників заборгованості з несплачених відсотків в сумі 1 240 169,18 грн. за кредитним договором № 01/2010 від 19.04.2010, обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем-1 умов кредитного договору в частині сплати відсотків за користування кредитними коштами, укладеного між ним та позивачем.

При цьому, позивач вказував, що згідно з п. 1 розпорядження керівника Обласної військово-цивільної адміністрації від 16.06.2015 № 239 відповідача-1 реорганізовано шляхом виділу з нього юридичної особи - КП "Луганська обласна "Фармація Північ" (відповідач-2).

ПАТ "Мегабанк", з посилання на ч.ч. 3, 4 ст. 109 ЦК України, вважало, що відповідач-1 та відповідач-2 несуть солідарну відповідальність перед кредитором за зобов'язаннями, у разі, якщо після виділу неможливо точно встановити обов'язки особи за окремим зобов'язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, у зв'язку з чим позивач і заявив відповідні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з КП "Луганська обласна "Фармація" та КП "Луганська обласна "Фармація Північ".

У грудні 2016 року ПАТ "Мегабанк" було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог від 23.12.2016 № 13-10474, в якій позивач просив суд, зокрема, стягнути з субсидіарного боржника - КП "Луганська обласна "Фармація Північ" прострочену заборгованість з прострочених процентів за кредитним договором № 01/2010 від 19.04.2010 за період з 01.01.2015 по 30.03.2015 та з 01.11.2015 по 22.12.2016 в сумі 5 537 539,22 грн.

В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог, ПАТ "Мегабанк" вказувало, що оскільки ним направлялася на адресу КП "Луганська обласна "Фармація" вимога щодо погашення заборгованості за кредитним договором, яка повернулася до банку у зв'язку з відмовою адресата від одержання, зважаючи на нез'явлення відповідача-1 до місцевого суду та відсутність підстав вважати, що відповідач-1 має намір виконувати свої зобов'язання за договором, то у нього (позивача) є право вимагати стягнення заборгованості по залишку прострочених процентів з відповіача-2 як субсидіарного відповідача в порядку ст. 619 ЦК України, якою унормовано, що якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Рішенням господарського суду Луганської області від 26.12.2016 (суддя Вінніков С.В.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.03.2017 (колегія суддів у складі: суддя Агапов О.Л. - головуючий, судді: Будко Н.В., Сгара Е.В.), позов задоволено частково: стягнуто з КП "Луганська обласна "Фармація Північ" на користь ПАТ "Мегабанк" заборгованість з прострочених процентів в сумі 5 537 539,22 грн. та судовий збір в сумі 83 063,09 грн.; у задоволенні вимог до КП "Луганська обласна "Фармація" відмовлено.

Господарські суди, приймаючи такі рішення, виходили з того, що згідно з розподільчим балансом, який затверджений розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації від 01.09.2015 № 370, зобов'язання первинного боржника перед позивачем за спірним кредитним договором не були передані відповідачу-2, а отже, відсутні підстави вважати відповідачів солідарними боржниками. При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскільки позивач звертався до кожного з відповідачів з вимогами щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а відповідач-1 залишив дані вимоги без виконання, не надавши вмотивованої відповіді на ці вимоги, що свідчить про фактичну відмову від такого виконання, то позивач, в силу ст. 619 ЦК України, мав право задовольнити свої вимоги за рахунок особи, яка несе субсидіарну відповідальність - КП "Луганська обласна "Фармація Північ".

У касаційній скарзі КП "Луганська обласна "Фармація Північ" просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 26.12.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.03.2017 у справі № 913/1256/16, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

В обґрунтування касаційної скарги КП "Луганська обласна "Фармація Північ" стверджує, що суд першої інстанції, в порушення ч. 4 ст. 22 ГПК України, безпідставно після початку розгляду справи прийняв заяву позивача "про збільшення позовних вимог", яка по своїй суті не доповнює, а скасовує та змінює частину первісних підстав позову щодо пред'явлення вимог до відповідача-2, що, в свою чергу, не було виправлено апеляційним господарським судом.

Також, касатор зазначає, що судами, всупереч ст. ст. 47, 43 ГПК України, не було встановлено та досліджено обставини щодо дати виникнення у основного боржника (відповідач-1) перед позивачем окремих грошових зобов'язань зі сплати процентів за кредитним договором за відповідні періоди, пред'явлених до стягнення, адже, на думку відповідача-2 виділене підприємство не може нести відповідальність за зобов'язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, що виникли після завершення виділу. Крім того, заявник касаційної скарги вважає, що суди попередніх інстанцій, формально пославшись на пред'явлення позивачем вимоги основному боржнику про стягнення заборгованості, дійшли передчасних висновків про задоволення за рахунок відповідача-2 вимог позивача про стягнення процентів за користування відповідачем-1 кредитом саме на суму 5 537 539,22 грн., не досліджуючи при цьому обставини, чи подавалась позивачем вимога до відповідача-1 на додаткову суму процентів, заявлених до стягнення (окрім вимоги на 1 228 927,34 грн.), та у разі її направлення - які наслідки розгляду відповідачем-1 такої вимоги.

Також, КП "Луганська обласна "Фармація Північ" вказує, що судом першої інстанції, чиє рішення залишено без змін апеляційним господарським судом, без зазначення підстав відмовлено в стягненні заборгованості за відсотками за користування кредитом з основного боржника - КП "Луганська обласна "Фармація", адже, як вважає касатор, субсидіарна відповідальність застосовується поряд з відповідальністю основного боржника в разі невиконання ним своїх зобов'язань, а не замість неї.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Мегабанк" просить рішення господарського суду Луганської області від 26.12.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.03.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. На думку банку, доводи, які наведені касатором у касаційній скарзі не спростовуються висновків, які були покладені в основу рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції і не можуть бути підставою для їх скасування.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Господарські суди попередніх інстанцій, ґрунтуючись на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, встановили наступне:

- 19.04.2010 між ПАТ "Мегабанк" (кредитодавець) та КП "Луганська обласна "Фармація" (позичальник) укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій № ГД-01/2010;

- пунктом 1.4 генерального договору визначено загальні умови, на яких кредитодавець надає послуги позичальнику по здійсненню кредитних операцій: загальна сума кредитних операцій за всіма кредитними договорами не може бути більшою ніж 20 000 000 грн.; базовою валютою договору є гривня; строк дії договору - до 12.04.2013;

- договором від 18.04.2011 про внесення змін до генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-01/2010 змінено строк дії договору та його встановлено до 10.04.2015;

- в межах генерального договору між позивачем та відповідачем-1 19.04.2010 укладено кредитний договір № 01/2010, відповідно до п. 1.1 якого кредитодавець надає грошові кошти (відкриває відновлювальну кредитну лінію) позичальнику в розмірі 20 000 000 грн. в строк з 19.04.2010 до 18.04.2011 на поповнення обігових коштів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити 23 % річних на умовах, передбачених цим договором;

- відповідно до п. 2.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється шляхом оплати розрахункових документів з позичкового рахунку № 9 та/або шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника № 9 в ПАТ "Мегабанк";

- згідно із п. 5.1 кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється кредитодавцем з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці (у році умовно 360 днів), процентної ставки, передбаченої п. 1.1 договору;

- пунктом 5.2 кредитного договору сплата позичальником процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно, не пізніше останнього робочого дня звітного місяця;

- за користування кредитом понад строк, вказаних у п. 1.1 договору, кредитодавець нараховує, а позичальник сплачує проценти в розмірі 0,1 % річних (п. 5.3 кредитного договору);

- додатковою угодою від 30.03.2015 № 11 до кредитного договору внесено зміни до п. 5.2 та викладено його в наступній редакції: "Сплата позичальником процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно, не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. Сплата нарахованих процентів за користування кредитними коштами у січні-березні 2015 року здійснюється в строк до 30.04.2015";

- Додатковою угодою від 13.07.2015 № 12 до кредитного договору внесено зміни та викладено деякі пункти договору в наступних редакціях: - п. 1.1 "Кредитодавець надає грошові кошти (відкриває відновлювальну кредитну лінію) позичальнику в розмірі 19248775,21 грн. в строк з 19.04.2010 до 01.07.2017 на поповнення обігових коштів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти на умовах, передбачених договором, у наступному порядку: до 30.11.2015 - в розмірі 0,1% річних; з 01.12.2015 - в розмірі 23% річних"; - п. 2.1 "Надання кредиту здійснюється шляхом оплати розрахункових документів з позичкового рахунку № 9 та/або шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника № 9 в ПАТ "Мегабанк"; - п. 2.4 "Повернення кредиту здійснюється згідно з графіком зменшення ліміту кредитної лінії, зазначеним в п. 4.2.1 договору"; - п. 4.2.1 "Повернути отриманий кредит в повному обсязі до 16 годині 00 хвилин 01.07.2017 року згідно з графіком зменшення ліміту кредитної лінії";

- на виконання кредитного договору банк перерахував кредитні кошти позичальнику, що підтверджується випискою з банківського рахунку;

- позивачем за користування кредитними коштами відповідачу-1 нараховано проценти заборгованість з прострочених процентів за кредитним договором від 19.04.2010 № 01/2010 за період з 01.01.2015 по 30.03.2015 та з 01.11.2015 по 22.12.2016 в сумі 8 126 879,87 грн.;

- відповідач-1 свої грошові зобов'язання за кредитним договором в цій частині виконав частково, сплативши тільки 2 589 340,65 грн., у зв'язку з чим, у нього утворилась заборгованість з несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 5 537 539,22 грн., що підтверджується відповідною банківською випискою з його особового рахунку;

- згідно з п. 1 розпорядження керівника Обласної військово-цивільної адміністрації від 16.06.2015 № 239 КП "Луганська обласна "Фармація" реорганізовано шляхом виділу з нього юридичної особи - КП "Луганська обласна "Фармація Північ" (відповідач-2);

- відповідно до розподільчого балансу, який затверджений розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації від 01.09.2015 № 370, зобов'язання первинного боржника перед позивачем не були передані другому відповідачу;

- 10.05.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача-1 (КП "Лугнаська обласна "Фармація") вимогу № 69-3865, а на адресу відповідача-2 вимогу № 69-3864, щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 01/2010 від 19.04.2010, а саме: 18 911 475,21 грн. - основної заборгованості, 1 228 927,34 грн. - залишок несплачених процентів за період з 01.01.2015 по 30.03.2015 включно, з 01.11.2015 по 31.03.2016 включно;

- 05.09.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача-1 (КП "Луганська обласна "Фармація") вимогу № 13-7247 щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 01/2010 від 19.04.2010, а саме: 18 911 475,21 грн. - основної заборгованості, 4 172 235,78 грн. - залишок несплачених процентів за період з 01.01.2015 по 30.03.2015 включно, з 01.11.2015 по 31.08.2016 включно;

- позичальник свої зобов'язання за договором належним чином не виконав та не сплатив відсотки за користування кредитними коштам, відмовився отримувати вимогу від 10.05.2016, не надав вмотивованої відповіді на надіслані вимоги про сплату заборгованості, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості солідарно із відповідача-1, як позичальника, та відповідача-2, як його правонаступника.

Беручи до уваги наведені вище обставини, Вищий господарський суд України вважає правомірними та обґрунтованими висновки місцевого та апеляційного господарського суду про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог, з огляду на таке:

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як визначено в ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Статтями 525, 526, 629 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вищий господарський суд України погоджується з правомірним висновком судів попередніх інстанцій про те, що матеріалами справи підтверджено належне виконання зі сторони ПАТ "Мегабанк" своїх зобов'язань за кредитним договором в частині надання кредитних коштів у визначеному розмірі, у свою чергу, КП "Луганська обласна "Фармація", як позичальник, порушило умови укладеного кредитного договору та не здійснило сплату процентів за користування кредитом в повному обсязі, у зв'язку з чим у позивача виникло право на звернення до суду з вимогою про стягнення залишку несплаченої суми процентів в розмірі 5 537 539,22 грн.

Разом з тим, як було встановлено судами, згідно з п. 1 розпорядження керівника Обласної військово-цивільної адміністрації від 16.06.2015 № 239 КП "Луганська обласна "Фармація" реорганізовано шляхом виділу з нього юридичної особи - КП "Луганська обласна "Фармація Північ" (відповідач-2).

Статтею 109 ЦК України унормовано, що виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Суд, що прийняв рішення про виділ, у своєму рішенні визначає учасника юридичної особи або вищий орган юридичної особи (власника), який зобов'язаний скласти та затвердити розподільчий баланс.

Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно (ч. 3 ст. 109 ЦК України).

Якщо після виділу неможливо точно встановити обов'язки особи за окремим зобов'язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов'язанням (ч. 4 ст. 109 ЦК України).

В процесі розгляду даної справи господарським судом Луганської області та Донецьким апеляційним господарським судом було встановлено, що розподільчим балансом, затвердженим розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації від 01.09.2015 № 370, не передбачено передачу від КП "Луганська обласна "Фармація" до КП "Луганська обласна "Фармація Північ" зобов'язань за кредитним договором № 01-2010 від 18.04.2011, що виключає підстави вважати, у відповідачів виник солідарний обов'язку перед позивачем стосовно зобов'язань за спірним кредитним договором.

Разом з тим, статтею 619 ЦК України, на яку позивач також посилався в обґрунтування заявлених вимог, визначено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред'явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред'явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Беручи до уваги те, що відповідач-1 (КП "Луганська обласна "Фармація") жодним чином не відреагував на надіслані позивачем на його адресу вимоги щодо сплати заборгованості за кредитним договором, в тому числі, щодо залишку несплачених процентів за користування кредитом, відмовившись від одержання вимоги від 10.05.2016, не з'являючись в судові засідання під час розгляду даної справи, не надаючи будь-які заперечення проти заявлених вимог ПАТ "Мегабанк", що свідчить про фактичну відмову від виконання своїх зобов'язань за договором, господарські суди попередніх інстанцій, керуючись ч. 3 ст. 109 ЦК України та ч. 2 ст. 619 ЦК України, дійшли обґрунтованих висновків про те, що позивач мав право задовольнити свої вимоги за рахунок особи, яка несе субсидіарну відповідальність - КП "Луганська обласна "Фармація Північ", у зв'язку з чим і задовольнили заявлені позивачем вимоги саме в частині стягнення з відповідача-2 залишку несплачених процентів за користування кредитом відповідно до кредитного договору від 19.04.2010 № 01/2010 за період з 01.01.2015 по 30.03.2015 та з 01.11.2015 по 22.12.2016 в сумі 5 537 539,22 грн.

Вищенаведеним спростовуються посилання відповідача-2 в касаційній скарзі на недослідження судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та ненадання їм належної правової оцінки.

Що стосується тверджень касатора про порушення судом першої інстанції ч. 4 ст. 22 ГПК України, то як було вірно зазначено Донецьким апеляційним господарським судом, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (така правова позиція викладена в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Також, КП "Луганська обласна "Фармація Північ" вважає, що виділене підприємство не може нести відповідальність за зобов'язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, що виникли після завершення такого виділу. У зв'язку з цим, суд касаційної інстанції зазначає, що предметом спору у даній справи є стягнення суми несплачених процентів за користування відповідачем-1 кредитом, який йому було надано на підставі кредитного договору № 01/2010 від 19.04.2010, який було укладено ще до розпорядження керівника Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 16.06.2015 № 239 про реорганізацію КП "Луганська обласна "Фармація" шляхом виділу з нього КП "Луганська обласна "Фармація Північ", з огляду на що такі твердження касатора є безпідставними.

Крім того, необґрунтованими є доводи відповідача-2, викладені у поданій касаційній скарзі, стосовно того, що субсидіарна відповідальність застосовується поряд з відповідальністю основного боржника в разі невиконання ним своїх зобов'язань, а не замість неї. Так, як уже зазначалося, частиною 2 статті 619 ЦК України унормовано, що якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Решта доводів касаційної скарги фактично зводиться до переоцінки доказів. Однак, за відсутності з боку господарських судів порушень приписів процесуального законодавства щодо оцінки поданих доказів, такі доводи не можуть бути взяті до уваги Вищим господарським судом України.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням. Згідно зі ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Висновки господарських судів попередніх інстанцій ґрунтуються на доказах, наведених в оскаржуваних рішенні та постанові, і відповідають положенням чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене, підстави для зміни або скасування прийнятих у справі судових рішень відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Луганська обласна "Фармація Північ" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.03.2016 та рішення господарського суду Луганської області від 26.12.2016 у справі № 913/1256/16 залишити без змін.

Поновити виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 09.03.2017 та рішення господарського суду Луганської області від 26.12.2016.

Головуючий суддя: В. Картере
Судді: М. Малетич І. Плюшко