ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа № 914/2917/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» ОСОБА_3

на рішення господарського суду Львівської області від 07.03.2017 р.

у справі № 914/2917/16

за позовом: компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» ОСОБА_3

до відповідача: регіонального відділення фонду державного майна України по Львівській області

за участю третіх осіб, які

не заявляють самостійних вимог

на предмет спору на стороні

позивача: 1. приватного підприємства «ОСОБА_4 завод продуктів харчування» м. Броди Львівська область

2. ОСОБА_5 управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області

про визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705.

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_6 за довіреністю від 24.06.2016 р.;

відповідача: не зявився;

третіх осіб: 1. ОСОБА_6 за довіреністю від 24.06.2016 р.;

2. не зявився;

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 07.03.2017 р. (суддя З.В.Горецька) відмовлено в задоволенні позову за позовом Компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» до ОСОБА_7 відділення Фонду державного майна України по Львівській області за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного підприємства «ОСОБА_4 завод продуктів харчування» та третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області про визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за своїм змістом позовна вимога про визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705 не відповідає встановленим способам захисту прав, а спрямована на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Місцевий господарський суд вказує на те, що дана вимога позивача за своєю суттю є вимогою встановлення юридичного факту, який може встановлюватись лише під час вирішення спору про право, а тому вимоги позивача не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту. Встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

З цих підстав дана вимога не узгоджується із способами захисту прав і інтересів, не призводить до поновлення порушеного права позивача, не відповідає визначеним ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України способам захисту прав та інтересів.

Також, господарський суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення оскільки позивачем представлено не достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

В апеляційній скарзі компанія «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» (позивач) просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позов подано на підставі ст..41 Конституції України, ст.ст. 317, ч. 1 ст. 391 ЦК України.

Вказує на те, що правовий зміст юридичного факту не є тотожним встановленню або відсутності права, а тому позивачем правомірно обрано названий спосіб судового захисту.

В судове засідання зявився представник позивача й третьої особи-1. Представники відповідача й третьої особи-2 в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були належним чином повідомлені, а також враховуючи те, що їх явка в судове засідання не визнавалась обов'язковою, апеляційний господарський суд їх неявку в судове засідання розцінює як без поважних причин, а тому відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 07.03.2017 р. без змін, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що між ПП «ОСОБА_4 завод продуктів харчування» та компанією «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» укладено договори курівлі-продажу від 29.01.2015 р., згідно яких остання набула право власності на нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою: Україна, Львівська область, м. Броди, вул. Шептицького, буд.1В, 1Д, 1Е, зокрема, будівлі складів готової продукції під літерами «В»-1, «Г»-1, «Д»-1, та зареєструвала своє право у встановленому законом порядку.

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.10.2013 р. в справі №914/128/13, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 р., частково задоволено позов ОСОБА_7 відділення Фонду державного майна України по Львівській області до відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_4 консервний завод», дочірнього підприємства «Техноагрополіс» та приватного підприємства «Мідлтрейд» за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_8 з питань цивільного захисту Львівської обласної державної адміністрації, третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 районної державної адміністрації Львівської області, третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 управління Держтехногенбезпеки у Львівській області за участю прокуратури м. Львова про визнання недійсними договорів купівлі - продажу нерухомого майна, визнання права державної власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Провадження у справі щодо вимог до ВАТ «ОСОБА_4 консервний завод» припинено. Визнано за державою, від імені якої діє РВ ФДМУ по Львівській області право власності на протирадіаційні сховища площами 464,1 кв. м., 475 кв. м. та 450,6 кв. м., які розташовані (відповідно) у підвальних приміщеннях будівель складів готової продукції під літерами В-1, Г-1, д-1 та знаходяться за адресою Львівська область, м. Броди, вул. І.Франка,69. Зобовязано ПП «Мідлтрейд» у 30-денний строк повернути державі вказані сховища, шляхом їх передачі за актом РВ ФДМУ по Львівській області. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.05.2016 р. у справі №914/2300/15, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 р., частково задоволено позов заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі позивача ОСОБА_7 відділення Фонду державного майна України по Львівській області до приватного підприємства «ОСОБА_4 завод продуктів харчування» та Компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_9 служби ОСОБА_4 районного управління юстиції Львівської області, третьої особи-2, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача приватного нотаріуса ОСОБА_4 районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_10, третьої особи-3, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача приватного підприємства «Мідлтрейд» про витребування майна (обєктів загального державного значення, що не підлягають приватизації) з чужого незаконного володіння та визнання права державної власності на нерухоме майно. Витребувано з незаконного володіння Компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» протирадіаційні сховища №50703 площею 464,1 кв. м., №50704 площею 475 кв. м. та №50705 площею 450,6 кв. м.. які розташовані (відповідно у підвальних приміщеннях будівель складів готової продукції під літерами В-1, Г-1, Д-1 та знаходяться за адресою Львівська область, м. Броди, вул. Шептицького А, буд. 1Д, 1Е, шляхом передачі зазначених обєктів нерухомості (за актом) РВ ФДМУ по Львівській області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач, вважаючи, що із наведених судових рішень, за державою визнано право власності на протирадіаційні сховища, які знаходяться в нежитлових будівлях, власником яких є позивач, а таке визнання права власності порушує його права, як власника таких будівель, оскільки право власності визнано на обєкти, які в силу своїх якісних характеристик такими бути не можуть, у звязку з чим, звернувся до господарського суду з позовом про визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705.

Таким чином, предметом позову є вимога Компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» до ОСОБА_7 відділення Фонду державного майна України по Львівській області про визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705.

Як на підставу позову посилається на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, ч. 1 ст. 391 ЦК України. Окрім того позивач стверджує, що лише за умови, що спірні обєкти відповідають вимогам, які дають можливість їх віднести до захисних споруд, є можливим визнання права власності на них та подальша реєстрація цього права. Сертифікованим спеціалістом було надано висновки про проведення обстеження технічного стану обєктів, належних позивачу на праві власності, у яких спеціаліст прийшов до висновку, що в таких обєктах не було влаштовано, та відсутні на дату підготовки висновку протирадіаційні сховища.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 р. у справі №6-32цс13 висловлено правову позицію, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Неправильне тлумачення ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням і призводить до неправомірної відмови позивачам у реалізації їхнього права на судовий захист.

Таким чином, вищезазначений правовий висновок підлягає обовязковому застосуванню при розгляді даного спору.

При цьому апеляційний господарський суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушене право або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміни стану прав та обов'язків позивача або створення об'єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи, і лише в такому разі позовні вимоги можуть бути задоволені.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права. Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. Ця ж мета залишилась не досягнутою.

Таким чином, заявлений позивачем спосіб захисту не передбачений чинним законодавством та не забезпечує ефективного відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу особи, навіть за умови задоволення такого позову.

А тому, апеляційний господарський суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення, оскільки позивачем представлено не достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що незалежно від достатності обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а також їх доведеності, обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить ефективного поновлення порушеного права.

Одночасно, необхідно зазначити,що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас, апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи(вказаної позиції дотримуєтьсяВищий господарський суд України у п.12 постанови пленуму № 7 від 17.05.2011р. «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» (зі змінами та доповненнями).

З врахуванням зазначеного, підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновки про те, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення, оскільки позивачем представлено не достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

Обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705 не може призвести до захисту його прав. Вказаний спосіб захисту за своїм змістом (суттю) є вимогою про встановлення юридичного значимого факту.

Тобто, фактично позивач вимагає встановити юридичний факт, хоча чинне законодавство, зокрема приписи Господарського процесуального кодексу України не передбачають такого способу захисту прав як встановлення юридичних фактів.

Фактично позивач бажає отримати судовий акт, який має преюдиційне значення для вирішення іншого спору в майбутньому. Але встановлення наявності або відсутності юридичних фактів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не може бути матеріально-правовою чи немайновою вимогою позивача. Спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений ні законом, ні договором та не призводить до захисту права, таке рішення не може бути виконане у примусовому порядку.

Доводи апелянта про те, що визнання відсутніми протирадіаційних сховищ №50703, №50704 та №50705 є вимогою про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (як спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння) є безпідставними, оскільки задоволення судом такої вимоги не усуває існуючих, на думку позивача, перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Окрім того, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідність спірних обєктів вимогам, які дають можливість їх віднести до захисних споруд, визначається в силу закону, зокрема ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України та наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи № 653 від 09.10.2006 р., яким затверджено Інструкцію щодо утримання захисних споруд цивільної оборони у мирний час, а тому до повноважень господарського суду не входить зміна правового статусу спірних обєктів шляхом прийняття судового рішення, оскільки такий статус встановлений законом.

Враховуючи вищенаведене правильними є висновки суду першої інстанції про те, що рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Компанії «Ейендомссельскабет АФ 11/9 2001 АпС» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/2917/16 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови виготовлений 12.06.2017.

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді О.П. Дубник

ОСОБА_2